BOŽE, KÝŽ JSEM
POLICAJTEM…

(Volně převzato podle Karla Havlíčka Borovského)

Petr Panáček

Všechna práva vyhrazena. Určeno pouze pro osobní využití. Bez předchozího písemného souhlasu správce www.vosareklama.cz je zakázána jakákoli další publikace, přetištění nebo distribuce jakéhokoli materiálu nebo části materiálu a to včetně šíření prostřednictvím elektronické pošty, SMS zpráv, MMS zpráv.

zpracování: www.vosareklama.cz

Praha 2013

– Prolog –

Několik slov úvodem

Tato kniha se převážně zabývá mým životním příběhem, který jsem z větší části prožil od svých jedenadvacátých let až do doby, kdy jsem odešel do důchodu ve svých osmapadesáti letech. V té době jsem byl zaměstnán u Ministerstva vnitra a nejprve služebně zařazen ve Sboru národní bezpečnosti a později, po devadesátém roce minulého století potom u Policie České republiky. Napsal jsem tuto knihu se záměrem objasnit široké veřejnosti to, co policejní práce obnáší a s jakými peripetiemi jsem se v tomto období potýkal a s tím, jak jsem se s nimi vyrovnával. Poměrně nikoliv nepatrnou část tvoří mé vyprávění o tom, jak jsem se musel postupně seznamovat se všemi zákonitostmi této práce a tomu odpovídá i popis mého nepřetržitého vzdělávání v různých typech škol, které jsem musel absolvovat, pokud jsem chtěl něčeho dosáhnout. Někomu se může zdát, že se příliš podrobně zabývám tím, co všechno jsem se musel naučit, abych mohl zastávat funkce, které jsem i díky svému dosaženému vzdělání zastával. Je to proto, že jsem chtěl zdůraznit nezbytnost vzdělání pro všechny, kteří chtěli tuto práci vykonávat odpovědně a v souladu s platným právním řádem. Záleželo na každém z nich, jak byl schopen tuto nezbytnost uznat a podle jeho přístupu k ní lze potom bylo možné hodnotit jeho práci.

Policejní práce jako celoživotní povolání. Těžko bych dříve mohl uvěřit tomu, že vůbec něco takového budu ve svém životě někdy dělat a seznamovat se se vším, co tato práce obnáší a jak ovlivní větší část mého života. K této práci jsem se dostal určitou shodou okolností, o kterých chci dále hovořit. Na začátku tohoto vyprávění chci poznamenat, že mne nikdo a nic nenutilo k tomu, abych se policistou stal a pokud se tak stalo, v žádném případě to nebylo proto, že bych byl pod tlakem různých okolností vybízen k tomu, abych do tohoto zaměstnání nastoupil. Nepotkalo mne nikdy nic takového, jako se zpívá v jedné písni o seržantovi dálniční hlídky, který ve svém textu říká: „… farmu nám v dražbě sebrali a já tu práci vzal…“. Nastoupil jsem k Ministerstvu vnitra s tím, že mne tato práce svým způsobem začala zajímat a já jsem měl v úmyslu prožít zase něco jiného, zajímavějšího, než byly moje dosavadní životní příběhy. Mým prvotním motivem, vedoucím mě k tomuto rozhodnutí bylo to, že jsem se chtěl svým způsobem podílet na ochraně všech lidí zejména před trestnou činností. Později mne také zaujala i možnost trvale se během této služby vzdělávat a tak na základě průběžně získávaných vědomostí postupně dosahovat v hierarchii bezpečnostního sboru stále vyšší a specializovanější postavení. To byly ty základní faktory, které ovlivnily mé rozhodnutí věnovat se celoživotně tomuto povolání.

Nejsem spisovatelem, jsem běžným občanem tohoto státu a tak před tím, než se dáte do čtení tohoto románu, tak vás zřejmě bude zajímat, co mne vedlo k tomu, abych tento příběh napsal. Chtěl bych vám objasnit, co bylo mou hlavní pohnutkou, abych se k tomuto kroku odhodlal. Během jednoho z mnoha rozhovorů se svým velmi dobrým dlouholetým přítelem z dětství, kterého budu dále nazývat Járou, poté když jsme se po delší době po letech znovu sešli, tak jsme spolu často hovořili o svých dosavadních životních osudech, o době, kdy jsme se v důsledku našich životních peripetií přestali nechtěně stýkat. Při těchto hovorech jsme opět společně zavzpomínali na léta našeho mládí, na to, jakými kluky jsme byli v průběhu svých dětských let, na prostředí, ve kterém jsme spolu a s dalšími našimi kamarády a spolužáky vyrůstali a na příhody, které jsme společně, nebo každý z nás v té době prožíval. Hlavně jsme ale hovořili o letech, kdy jsme se spolu nestýkali a o životních příhodách, které nás v té době potkaly. Já jsem mu vyprávěl o svém povolání a o všem, s čím jsem se v jeho dosavadním průběhu setkal a Jára mi zase sdělil některé své příhody z tohoto období. Tehdy Járu toto mé vyprávění zaujalo, a proto mě víceméně nechtěně vyprovokoval k tomu, abych se pokusil tyto své vzpomínky na již uplynulé časy a na průběh části svého života zpracovat a zaznamenat v písemné podobě. Mělo by to být vyprávění nejenom o tom, jakou individualitou jsem byl ve svých dětských letech, v letech, kdy jsem dospíval a kdy jsem si začal uvědomovat svou identitu a utvářet si názor na svůj další život, ale současně bych měl pohovořit o některých svých kamarádech, přátelích a zejména o mých spolupracovnících, které jsem průběžně poznával, se kterými jsem se stýkal a které jsem občas po dlouhých letech, kdy jsme se neviděli, znovu potkával. Mám však ještě jeden důvod, proč jsem se rozhodl tuto knihu napsat. Chtěl bych především pohovořit o svém působení v rámci Ministerstva vnitra v jeho ozbrojené složce, o lidech, se kterými jsem se během této doby sešel a poznal a o tom, jak se tato organizace rozvíjela a o věcech, které měly vliv na její formování a na utváření životů nás, kteří jsme v této instituci sloužili. Velice bych si přál, aby lidé lépe porozuměli psychickému i fyzickému vypětí, kterému jsme byli my aktivní příslušníci během své služby všichni vystaveni a o tom, jak naše osudy významným způsobem ovlivňovaly události, které jsme prožili a to zejména ty, ke kterým docházelo v dobách, kritických pro vývoj našeho státu.

Během rozhovorů s Járou jsme kromě vzpomínek na různé kamarády a přátele z našeho dětství hlavně vzpomínali na jednoho našeho tehdejšího, velmi dobrého přítele Petra, ke kterému jsme oba měli upřímný kamarádský vztah. Petr, který byl stejně starý jako my, se po svých prožitých předchozích letech v naší republice v sedmdesátých letech minulého století rozhodl emigrovat a jediné, co jsme o něm věděli, bylo to, že žije někde v zahraničí v Holandsku a oprávněně jsme se domnívali, že už asi nebudeme nikdy mít možnost se s ním znovu potkat. V této souvislosti jsem si připomněl a Járovi jsem vyprávěl o svém dřívějším setkání s jiným naším kamarádem z dětství, Pepíkem, se kterým jsem se sešel a který mi během našeho rozhovoru kromě jiného sdělil podstatnou informaci, která ve mně vzbudila náležitou pozornost. Seznámil mne totiž s tím, že jeden náš bývalý společný známý, se kterým jsme se v dětství často setkávali a který v době našeho mládí vyrůstal jako my v pražské městské čtvrti v Karlíně, sepsal a vydal několik knih, ve kterých barvitě a poutavě popisuje karlínské prostředí, ve kterém se pohyboval on a jeho kamarádi, o kterých se v těchto knihách zmiňuje a líčí jejich osudy. Tímto autorem je jeden ze známých spisovatelů, Václav Dušek, náš bývalý vrstevník a dovolím si říci, že snad i přítel. Kamarádil jsem tehdy s řadou kluků, jejichž osudy Dušek v některých svých románech popisuje a které jsem znal i s jejich přezdívkami, tak jak on tyto své kamarádské hrdiny ve svých příbězích běžně oslovuje. Jedním z nich byl právě i Petr, jehož příběhy a vzájemné vztahy popisuje Dušek ve svých knihách, kde ho nazývá Lusťou, což byla Petrova přezdívka podle jeho tehdejšího příjmení. I já jsem vyrůstal v tomto prostředí, o kterém Dušek ve svých dílech píše a protože v nich vypráví o místech a o svých kamarádech a známých, které jsem znal a stýkal se s nimi i já, tak se některé tyto mé vzpomínky na dětství prolínají s těmi, které jsou obsahem jeho knih. Přiznávám se k tomu, že inspirujícím faktorem k sepsání mých vzpomínek byla pro mne právě četba několika Duškových knížek. Rozhodl jsem se tedy část těchto svých vzpomínek zaznamenat v této knize. Zároveň chci ale říci, že toto mé vyprávění si nečiní nárok na jakési pokračování nebo doplnění Duškova díla a také proto chci všechny čtenáře upozornit na to, aby mezi nimi nehledali vzájemný vztah nebo spojitost.

V podstatné části tohoto vyprávění, jak jsem již prve uvedl, se budu především snažit o vylíčení svého působení v ozbrojených silách Československé a později i České republiky a co tomu všemu předcházelo. Konkrétně chci popsat některé své vzpomínky z mládí, své působení ve vojenské základní službě, dále pak ve funkci příslušníka Veřejné bezpečnosti, kterou budu dále zmiňovat jako VB, a následně pak i jako policisty u Policie České republiky. Myslím si totiž, že by některé vás čtenáře tohoto díla mohl zaujmout můj životní příběh úzce spjatý s mým mládím, mou činností ve Sboru národní bezpečnosti, o kterém budu dále hovořit jako o Sboru a později i u již zmiňované Policie České republiky. Chtěl bych všechny, které to bude zajímat, seznámit i s okolnostmi, které mne přivedly k tomuto životnímu, pro mne svým způsobem závažnému kroku, objasnit jak a proč jsem se stal příslušníkem VB a posléze i policistou, vystihnout vše, co mě na této službě upoutalo a s čím jsem se během výkonu tohoto svého celoživotního povolání setkal. Při této službě jsem prožil celou řadu nejrůznějších příhod a přímo jsem se zúčastnil celé řady událostí, se kterými bych se zřejmě v jiném zaměstnání jen těžko setkával a o některých se chci v tomto příběhu zmínit. Byly to případy, jejichž jsem byl přímým účastníkem a které, jak jsem již uvedl, v rozhodující míře změnily charakter celé společnosti. Dále bych chtěl vylíčit historii, která formovala můj život, mé chování a počínání v něm a dále příhody, které se nesmazatelně zapsaly do mého vědomí a na které budu celý zbytek života vzpomínat. Ve svém vypravování budu také občas hovořit o svém kamarádovi Petrovi, o kterém jsem se již zmínil a dlouhou dobu jsem o něm nic nevěděl. Teprve v devadesátých letech, kdy se mě a Járovi podařilo s ním znovu navázat kontakt, mohli jsme se seznámit s jeho životními osudy a dozvědět se, jak je prožíval během své doby v zahraničí, kdy jsme neměli možnost se spolu jakýmkoliv způsobem stýkat z důvodů, o kterých se rovněž zmíním.

Jak se člověk může stát policistou? Buď je to tím, že v prvém případě má k tomuto povolání již od mládí určitý, osobní vztah, získaný například ve své rodině nebo okolí, které může utvářet tyto jeho postoje a jeho budoucí chování a jednání. Ve druhém případě k tomuto vztahu dospěje v průběhu svého života tím, že se začne zajímat o vše, co s tímto povoláním souvisí a dojde k názoru, že by to mohlo být to, čemu by mohl věnovat celé své příští bytí. Třetí, nepříliš vhodnou možností pro takového člověka je vykonávat tuto práci z existenční pohnutky, pro peníze nebo z důvodu nemožnosti případně nezájmu opatřit si jiné povolání. V tomto třetím případě lze proto předpokládat, že takový jedinec policejní službu brzy opustí a to proto, že ztratí svou motivaci, pro kterou začal toto zaměstnání vykonávat, nebo se snaží najít jiné, obvykle klidnější a výnosnější místo bez stresového vypětí, ke kterému při policejní službě zákonitě, a to velmi často dochází. Moje působení v této službě vycházelo z druhé možnosti, protože mi v dřívějších letech nikdy ani nepřišlo na mysl, že bych se měl v průběhu svého života stát strážcem veřejného pořádku, jak jsou někdy policisté vnímáni a nazýváni. O tom všem bude tento můj příběh vyprávět. Nejde o to, že bych chtěl chronologicky popisovat všechny události formou deníkových záznamů, nýbrž bude to vyprávění, jak jsem se již zmínil, o některých, pro mě důležitých událostech, které ovlivňovaly mé působení u policie a následně moje celé žití. Z tohoto hlediska je třeba, aby čtenář přistupoval k pochopení záměru a k celému obsahu tohoto díla a byl obeznámen s tím, co všechno jsem ve svém životě a zejména v policejní službě prožil. Byly to momenty, při kterých mne řada věcí překvapila a takové, se kterými jsem nikdy předem nepočítal. O to víc bude, jak očekávám, toto mé vyprávění pro čtenáře poutavější.

K následnému porozumění všech událostí, o kterých se budu dále zmiňovat, bych chtěl ještě připomenout, zejména pokud jde o moje působení v bezpečnostní službě, že před devadesátým rokem minulého století byl organickou složkou ministerstva vnitra Sbor národní bezpečnosti, který byl vytvořen po čtyřicátém pátém roce jako mocenský aparát, který vykonával především bezpečnostní a pořádkovou službu. Tento Sbor se skládal ze dvou relativně samostatných součástí, kterými byla jednak již zmiňovaná Veřejná bezpečnost a druhou Státní bezpečnost (dále jen „StB“), z nichž každá plnila své specifické úkoly. Pracoval jsem po celou dobu své služby výhradně v rámci VB a později u Policie České republiky, ve kterou se VB po devadesátém roce transformovala. Většina občanů měla svou vědomost o činnosti Sboru založenou hlavně na denním kontaktu s uniformovanými příslušníky VB, se kterými se setkávali v ulicích měst nebo na venkově ve vesnicích a obcích. O kriminalistech, pracujících v civilních oděvech se toho příliš nevědělo, jedině snad to, že jejich úkolem bylo odhalování, objasňování a vyšetřování závažných trestných činů. Činnost příslušníků StB byla zpravidla známá jen těm, kteří s nimi přišli do styku ať už jako vyšetřované osoby nebo jako zdroje informací. StB plnila hlavně úlohu vnitřního zpravodajství, byla svým způsobem nástrojem politické kontroly celé společnosti i jednotlivců, jejichž aktivity byly pro tehdejší režim nepřípustné a pro nejvyšší představitele Komunistické strany Československa zajišťovala informace o dění ve společnosti. Uskutečňovala akce proti disidentům, měla pod kontrolou jednotlivé skupiny opozice a snažila se znemožnit jejich úsilí o jednotný postup. Pro většinu občanů byl pojem „státní bezpečnost“ synonymem pro něco, co sice bylo nezbytné, ale bylo lepší s ní nepřijít do styku.

Naproti tomu příslušníci VB byli podle své práce a svého postavení ze strany občanů vedle oficiálního názvu „příslušník“ nebo jako „orgán“ v řadě případů lidmi nazýváni jako vébáci (podle zkratky VB), nebo esenbáky (podle příslušnosti k SNB). Jindy to byli prostě policajti, a v některých případech i byli nazýváni jiným, obvykle hanlivým názvem zvláště ze strany těch, kteří s nimi měli co do činění v důsledku porušení zákonů a jiných právních předpisů. K tomu bych chtěl uvést následující vysvětlení. V době, když jsem nastupoval k této službě, existoval v našem státě Sbor národní bezpečnosti a nebyl zájem na tom, aby byl pojem „policie“ v naší společnosti zaveden, i když jsme při své práci používali metody totožné s metodami policejních sborů v zahraničí. Obecně se to zdůvodňovalo tím, že v socialistické společnosti nelze tento název používat, protože přece nemohly v naší společnosti působit represivní složky, za které byla policie zejména v západních státech považována. Svým způsobem to byla absurdnost, protože naše práce byla postavena, zejména pokud jde o kriminalistickou činnost na stejných zásadách, platných v celosvětové policejní a zejména kriminalistické praxi. Samotný název „příslušník“ nebo „orgán“ byl někdy problematický a zejména pak pro zahraniční turisty zvyklé ze svých zemí na policejní sbory často nepochopitelný a rozporuplný, protože nevěděli, co si pod ním mají představit. I v naší společnosti se tento název někdy stal nesympatickým a lidmi byl, jak jsem již výše uvedl, často obcházen. V souvislosti s tím mě zaujala myšlenka jednoho z našich významných spisovatelů, Ladislava Mňačka (o kterém budu ještě dále hovořit), který v jedné ze svých knih z šedesátého pátého roku ústy jejího hlavního hrdiny, kapitána civilní obrany, zajišťujícího vojenské a civilní akce při odstraňování následků velké přírodní katastrofy na Slovensku, doslova uvádí (cituji): „Byli tu uniformovaní muži všech složek, letci vršili hráze, námořníci, bezpečáci (k čertu, ulevil si kapitán, kdy už pro ně najdeme nějaké vhodné pojmenování, co je to za slovo, příslušník, bezpečák, orgán, pracovník VB?)…“

Mezi námi příslušníky bylo při vzájemném styku běžně užíváno oslovení „soudruh“ a toto oslovení jsme používali i ve styku s dalšími protagonisty státní moci a státní správy, s vedoucími pracovníky, a někdy i při rozhovoru s občany, i když docházelo k situaci, že někteří takto oslovení toto titulování odmítali s tím, že nejsou soudruzi, ale občané. Větší část příslušníků VB sloužila během své služby na ulicích i v kancelářích převážně v uniformách a proto byli všem lidem na očích. Tím mohla být jejich práce a jejich chování kriticky posuzováno všemi občany našeho státu, což vedlo k tomu, že naprostá většina příslušníků se snažila chovat a jednat tak, aby neporušovali zákony a bylo vůči nim vznášeno co nejméně stížností. Vedle této vnější kontrolní činnosti ze strany občanů totiž ovlivňovala toto jejich chování i existence vnitřní kontroly prováděná uvnitř Sboru jejich přímými nadřízenými a zejména příslušníky zvláštní kontrolní instituce nazývané jako inspekce působící na všech stupních řízení a velení, se kterou jsem se rovněž setkal a která měla za úkol důsledně a komplexně prošetřovat činnost příslušníků v souladu se zákonem o SNB, kterým se jednání příslušníků hlavně řídilo.

Protože jsem byl, jak jsem již v úvodní části uvedl, převážnou dobu příslušníkem VB, tak budu v této knize hovořit zejména o své činnosti ve složce VB a o jejích příslušnících, kteří byli mými kolegy a se kterými jsem se denně setkával ve výkonu služby. Řada z nás se po devadesátém roce stala policisty, zařazenými do organizační struktury Policie České republiky. Proto bude toto mé vyprávění ve dvou rovinách, abych rozlišil dobu svého působení v bezpečnostní službě. O příslušnících VB budu dále hovořit jen jako o příslušnících a po provedené transformaci v devadesátých letech o nich pak budu v další části tohoto vyprávění hovořit jako o policistech. Na závěr tohoto prologu bych chtěl uvést jeden citát, který charakterizuje činnost jakýchkoliv policejních složek a vystihuje jejich postavení a působení ve státě; totiž to, že zákony navrhují a schvalují poslanci a policie zajišťuje jejich dodržování. Z tohoto pohledu by měla být práce příslušníků a policistů veřejností vnímána a v tomto duchu by mělo být na ní také nahlíženo.

– Kapitola první –

Dětství

Na začátku tohoto vyprávění musím znovu podotknout, že jsem v dětských ani v pozdějších letech nikdy neuvažoval o tom, že bych se někdy v budoucnu mohl stát příslušníkem nebo policistou. Jako kluk jsem sice každou chvíli příslušníky VB na ulici běžně vídával, ale nikdy mne nenapadlo, že se někdy stanu jedním z nich. Moji rodiče i ostatní příbuzní neměli k tomuto povolání žádný osobní vztah a proto i já jsem nikdy neměl důvod se o práci příslušníků blíže zajímat. Věděl jsem pouze to, že jeden z mých strýců a můj kmotr nastoupil v druhé polovině svého života k vězeňské službě, která v té době byla součástí Ministerstva vnitra až do doby, než byla převedena pod Ministerstvo spravedlnosti. Tu už byl ale v důchodu, do kterého odcházel ještě jako příslušník MV. Blíže jsem se o jeho práci nezajímal a bral jsem tehdy uniformované příslušníky VB jako úřední představitele, kteří byli nezbytní pro zajišťování a ochranu veřejného pořádku a snažil jsem se jako ostatní mí kamarádi nedostat se s nimi do kontaktu, raději se jim vyhnout a nedávat příčinu k jakémukoliv zákroku z jejich strany vůči mně.

V období dětských let a v době dospívání jsem se, pokud si vzpomínám, dostal do bezprostředního setkání s těmito příslušníky ve třech pro mě podstatných případech. Poprvé to bylo asi v mých deseti letech, kdy jsem v parku, kam jsem si chodil ještě jako dítě hrávat s ostatními kamarády, vylezl na jeden z tehdejších stromů, což nám klukům bylo zakazováno. Měl jsem smůlu, protože když jsem byl nahoře, šel kolem uniformovaný příslušník, kterého jsem podle vidění poznal a který mi nařídil, abych okamžitě slezl a přišel k němu. Tehdy někteří příslušníci plnili úlohu takzvaných okrskových zmocněnců, jejichž úkolem bylo v jim přidělených ulicích dohlížet na veřejný pořádek a řešit zjištěné přestupky. Byl jsem od něho přísně napomenut a vyzván, abych šel s ním. Během cesty se mě ptal na jméno, na mé rodiče a kde bydlím. Měl jsem strach, že mě odvede domů a předá k potrestání. Asi po dvaceti metrech mne upozornil, že nemám v parku šplhat na žádný strom, protože je to zakázáno a s tímto ponaučením mne propustil. Tehdy jsem pochopil, že příslušníci jsou osoby, které již svým vzhledem vzbuzují respekt a jejich přítomnost v ulicích u většiny lidí měla vytvářet pocit pořádku a klidu. Ve druhém případě bylo setkání s příslušníkem pro mne velmi citově zásadní událostí, protože k němu došlo v době, kdy jsem byl již starší a po skončení denní výuky v základní škole jsem ještě chodil do školní družiny. Tato družina byla zařízením, kam chodili někteří žáci, jejichž rodiče byli celodenně zaměstnáni a nemohli se o ně během dne starat. V družině byly učitelky, které plnily úlohu vychovatelek a měly na starosti dohled nad těmi, kteří do družiny chodili, zajišťovaly náplň jejich činnosti a k tomu používaly celou řadu výchovných programů. V případě, o kterém se zmiňuji, se jednoho dne jedné z těchto učitelek ztratily náramkové hodinky, které měla odložené v zásuvce u stolu. Protože se jí nepodařilo hodinky nalézt, oznámila tuto ztrátu telefonicky na místně příslušné oddělení VB s podezřením, že se jedná o krádež, které se mohl dopustit některý z nás, kteří jsme se ten den zdržovali v družině. Nikdo z nás, kteří jsme byli v družině, o této události nic nevěděl, a proto nás všechny překvapilo, když jsme byli postupně po jednom předvoláváni do kanceláře k výslechu. Vzpomínám si, že když jsem vstoupil do této místnosti, seděl tam mě neznámý pán v civilu, který mi ukázal nějaký průkaz, představil se mi jako příslušník VB a oznámil mi, že vyšetřuje krádež hodinek. Protože jsem vůbec netušil, co se stalo, tak jsem při jeho dotazu, zda o této krádeži něco vím, začal mít dojem, když jsem pochopil, o co se jedná, že jsem snad z této krádeže podezřelý já, a tak jsem se pod vlivem této pro mne nepochopitelné situace rozbrečel. Tím můj výslech skončil a já dodnes nevím, zda se hodinky našly a zda byly skutečně odcizeny. Ve třetím případě to bylo v době, kdy jsem byl již učněm stavebního podniku, tak se naše parta rozhodla postavit si sportovní pramičku pro jízdy na řece, jak o tom budu vyprávět později. Protože jsme se dozvěděli, že každá pramice musí mít své identifikační číslo, šli jsme se na okrsek VB informovat o potřebných náležitostech nezbytných k zaevidování této lodi a o povolení k jejímu postavení. Z informací, které jsme získali, vyplynulo, že až budeme mít pramičku postavenou, že ji máme jít přihlásit na určené místo. Nic jiného nebylo potřebné učinit. Dá se říci, že jsem své mládí prožil bez větších komplikací a nikdy jsem se nedostal, kromě uvedených případů, do přímého střetu s příslušníky VB, který by bylo nutno řešit nějakým radikálním způsobem. Vliv na to mělo i prostředí mé rodiny, kde zejména můj otec byl přísný a nestrpěl, abych prováděl nějaké nepřístojnosti, a já jsem si nikdy nedovolil, abych se něčeho takového dopustil.

Narodil jsem se ve čtyřicátém třetím roce minulého století v Praze jako nejstarší ze tří sourozenců. Oba mí rodiče pocházeli z venkova a do Prahy přijeli, každý z jiné části Čech za prací a zde se vzájemně poznali. Já jsem své mládí od tří do čtyř let prožil u rodičů mého otce, tedy u své babičky a dědy na Českomoravské vysočině, kteří zde žili ve své chaloupce, která byla jejich celým hospodářstvím. Mé vzpomínky na toto období mého života se prolínají se vzpomínkami zejména na babičku, která byla laskavou a nesmírně hodnou osobou a o mne se starala jako o své dítě. Můj otec byl rovněž nejstarším ze tří dětí a kromě svého mladšího bratra, mého strýce, měl ještě sestru, mou tetu. Když můj otec a můj strýc skončili základní vzdělání a oba díky svému otci, mému dědečkovi se vyučili svému řemeslu, poslal je děda, jak bylo tehdy zvykem takzvaně „do světa“, aby se už o sebe starali sami. Teta zůstala s rodiči a já jsem s ní býval během svého pobytu u prarodičů v denním styku, kdy se o mne v době, když byla doma, rovněž starala. Po nerození mého mladšího bratra v lednu čtyřicátého sedmého roku, který se stal prvním dítětem dvouletky, jak se tehdy říkalo, si mne matka odvezla do Prahy a zde jsem pak vyrůstal u rodičů. K babičce a dědovi jsem se později vracel občas v době školních prázdnin, a protože jsem byl již o něco starší, nebylo pro mne problémem seznamovat se s místními kluky a děvčaty a prožívat s nimi na venkově společná dobrodružství bez jakýchkoliv omezení a užívat si volnosti, která v Praze nebyla dost dobře možná. Mohli jsme se pohybovat po celé vsi a jejím okolí, navštěvovat sousedy a seznamovat se s tím, co život na venkově obnášel.

Podstatnou část svého mládí jsem prožíval, jak jsem se již zmínil, spolu s mladším bratrem a sestrou u rodičů v prostředí pražské čtvrti Karlína. Vyrůstal jsem v jednom z domů v Křižíkově ulici, jehož přestavěné přízemí dnes slouží jako vchod a prostor pro pokladny známého autobusového nádraží Na Florenci. Jako malé dítě jsem po dobu, kterou jsem trávil v Praze, zpočátku chodil s ostatními dětmi především do nedalekého karlínského parku, ve kterém stojí hlavní budova muzea hlavního města Prahy. Ve sbírkách tohoto muzea je množství zajímavých a historicky i umělecky cenných předmětů z nejrůznějších oborů lidské činnosti, které dokumentují historický a kulturní vývoj města od pravěku až do dnešní doby. Muzeum má rozsáhlé archeologické sbírky, sbírky porcelánu, nábytku a jednu z největších kolekcí cechovních památek v Evropě. Je zde instalován proslulý model historické Prahy od Antonína Langweila, kde je v přesném modelu zobrazeno několik tisíc domů s každou podrobností. Nedaleko tohoto muzea tehdy ještě bylo dětské hřiště v kde jsme si jako malí společně hráli na pískovišti a vzájemně jsme se mezi sebou jako děti blíže poznávali. Postupně se okruh našich zájmů zvětšoval a prostory dětského hřiště nám už nestačily. V pozdějším věku jsem se potom často s kamarády potuloval v karlínských ulicích, sousedících s Křižíkovou ulicí, z nichž to byla vedle Sokolovské třídy ještě malá, nenápadná ulice „Za poříčskou branou“, kde jsem se s nimi setkával a scházel. S nimi jsem zprvu chodil hrát na dětském hřišti fotbal a jiné hry a v pozdějším věku jsme se společně vydávali na toulky a výpravy do vzdálenějších částí karlínské čtvrti a pak i do celé vnitřní Prahy. Dá se tedy s nadsázkou říci, že jsem byl v podstatě dítě ulice, protože jak jsem mohl, zdržoval jsem se venku se svými vrstevníky. Zajímalo nás vše, co bylo v našem okolí a kam jsme mohli vlézt. Naše výpravy vedly i na odstavnou plochu tehdejšího Masarykova nádraží, později nádraží Praha-Střed, kde jsme se pohybovali kolem i uvnitř odstavených vagonů, potulovali jsme se po pracovní době i po staveništi autobusového nádraží Praha Florenc a našemu zájmu neuniklo ani Karlínské divadlo, kde jsme se v průběhu dne dostali až do setmělého hlediště a na divadelní balkony, které jsme si se zájmem prohlíželi. Dokonce se nám jednou podařilo tajně se dostat do tohoto divadla ve večerních hodinách, kdy již probíhalo představení. Dostali jsme se až do přízemí a podařilo se nám shlédnout první dějství operety „Cikánský baron“, než nás uvaděčky objevily a vyvedly ven z divadla. A takových míst, kam jsme pořádali své výpravy, byla tehdy celá řada.

Z doby svého dětství si ještě vzpomínám na časy, kdy mě a mé sourozence naše matka občas vodila na procházky do vzdálenějších pražských částí, kde se vždy něco zajímavého dělo, nebo jsme měli možnost něco vidět, například v zoologické zahradě v Praze Troji. Jedna z takových vycházek mi utkvěla v paměti, když jsme se společně vydali na procházku do části rozsáhlého pražského parku zvaného Stromovka v pražské čtvrti Holešovice, ve které byl areál původně nazvaný Výstaviště, který tehdy sloužil nejrůznějším výstavním akcím. Každoročně zde byly například pořádány Pražské vzorkové veletrhy a v padesátém druhém roce byl areál přeměněn na osvětově-kulturní zařízení a přejmenován na Park kultury a oddechu Julia Fučíka. Za jeho existence zde byly ke kulturní a sportovní činnosti vybudovány další objekty a nás nejvíce zaujala třicetimetrová věž, ze které bylo možné provádět v zavěšeném padákovém popruhu cvičné seskoky. Skokem z této věže si zájemci, připoutáni do padákových popruhů, mohli pod dozorem vojáků vyzkoušet, jaké to je skákat padákem. Já a můj mladší bratr jsme měli možnost si tento skok také vyzkoušet. Oba jsme vystoupili na věž, kde nás vojáci stojící na vrcholu věže každého zvlášť uvázali do parašutistického popruhu a spustili nás z věže dolů, kde nás chytali další vojáci. Odměnou nám pak byl odznáček ve tvaru otevřeného padáku. Naší mladší sestřičce se to velmi líbilo, a vojáci si toho všimli. Se souhlasem naší mámy ji na zemi uvázali do popruhu a nechali ji vytáhnout na věž, kde dostala také odznáček a poté ji znovu bez jakýchkoliv potíží spustili opět dolů. Byl to pro nás nezapomenutelný zážitek, se kterým jsme se chlubili, protože jen málokterý z našich kamarádů měl možnost získat tento odznak.

Postupně jak jsem dospíval, tak se sféra našeho zájmu a působení stále rozšiřovala a já jsem se vydával společně s ostatními kamarády na výpravy zejména do vedlejší pražské čtvrti, kam náležel zejména Žižkov, kterému jsme říkali Žižkaperk se svým hustě zarostlým vrchem Vítkovem, na jehož prostranství byla celá řada chodníčků a různých zákoutí, kde jsme si vzhledem k jejich poloze a rozsahu připadali, že jsme v jakémsi exotickém kraji. Zde jsme se pohybovali ve spleti uliček a cestiček, které vedly mezi keři a vzrostlými stromy, což pro nás mělo v pro nás neznámých končinách nádech určitého dobrodružství. Někdy se tyto výpravy na Vítkov pro nás staly určitým druhem nebezpečí, hrozícím nám především ze strany žižkovských kluků, kteří si toto své teritorium žárlivě střežili a my jsme pro ně byli v tomto prostředí nepřátelským živlem. Chodívali jsme často nahoru až k Národnímu památníku, před kterým stojí na památku bitvy husitů s křižáky jezdecká socha Jana Žižky. Národní památník byl jako památník Národního osvobození vystavěn v dvacátých až čtyřicátých letech k poctě československých legionářů a později zde byli pohřbeni významní představitelé Komunistické strany Československa. V padesátém třetím roce zde bylo zřízeno po smrti prezidenta Klementa Gottwalda Mauzoleum s jeho jménem a jeho tělo bylo po vzoru Stalina a Lenina mumifikováno a v padesátém třetím až šedesátém roce zde vystaveno. Potulovali jsme se v jeho okolí a cílem našich výprav byla i nedaleká malá rozhledna, odkud byl zajímavý pohled na karlínské panoráma v jeho celé rozloze. K výpravám na vrch Vítkov jsme využívali celou řadu přístupových cest. Hlavní z nich, po které jsme se mohli na Vítkov dostat, byla široká cesta do prudkého kopce, která vedla kolem vojenského historického muzea, které nyní nese název Armádní muzeum Žižkov. Často jsme navštěvovali jeho prostory a prohlíželi si zde uložené předměty. Zde jsme měli možnost seznámit se s vývojem armádních stejnokrojů a zaujaly nás i zrestaurované vojenské prapory. Nás kluky zajímaly hlavně ukázky nejvýznamnějších ručních i těžkých palných zbraní. Před vchodem do muzea stál tank, který se zúčastnil 2. světové války, a jak si vzpomínám, měl ve své věži z té doby boční průstřel. V době mého mládí bylo možné do muzea volně vstupovat a chodit na prohlídky vystavených exponátů zdarma. Další přístupovou cestou na vrch Vítkov, která vedla z další karlínské ulice nazývající se Pernerova, kterou jsme často používali, byla lávka vedoucí přes železniční trať slavného Negrelliho viaduktu někdy též zvaného Karlínský, který je významnou stavbou této čtvrti, vede přes řeku Vltavu a spojuje Masarykovo nádraží s nádražím Praha-Bubny. Na Vítkov jsme chodili také hlavně v zimě, kdy napadl sníh a vytvořil zde sněhové stráně, na nichž se nám tak krásně sáňkovalo nebo bobovalo na bobech, vyrobených ze starých bruslí.

Karlín byl pro nás kluky vždy prostředím, kde se vždy něco dělo, co nás zajímalo. Vzpomínám si na likvidaci zbytku říčního přístavu v bývalé Pobřežní ulici, kam jsme se chodili dívat na postupující práce při jeho zasypávání. Karlínský přístav byl zřízen v devatenáctém století v Karlíně na jižním vltavském ramenu v bývalé mlýnské stoce jako první obchodní přístav v Praze. Byl situován v místech dnešního Rohanského nábřeží přibližně mezi ulicemi U nádražní lávky a Šaldovou a byl často upravován. Přístav ztratil význam po přeložení koryta Vltavy a toto její rameno s přístavem bylo postupně až do padesátého roku dvacátého století zasypáno. My kluci jsme zažili poslední fázi jeho existence, než byl definitivně zlikvidován a často jsme chodili pozorovat postupující likvidační práce. Dalším nezapomenutelným místem, kam jsme často konali své výpravy, bylo odlehlé prostředí karlínské části, které se běžně nazývalo Maninami. Toto rozsáhlé území se rozkládá od Rohanského ostrova až k Libeňskému mostu poblíž řeky Vltavy. Samotný Rohanský ostrov byl po dlouhá léta černou skládkou a v době našeho mládí tam byly nezastavěné volné plochy a byla na něm řada běžně přístupných fotbalových hřišť. Sem jsme chodili hrávat fotbalová utkání mezi sebou nebo s kluky z jiných tříd, když už nám dětské hřiště v karlínském parku přestalo vyhovovat. Maniny byly svým způsobem divočinou a pro nás díky své rozlehlosti rájem, kde jsme nikomu nepřekáželi, mohli jsme zde plně vychutnávat svou volnost a prožívat celou řadu svých chlapeckých dobrodružství. Býval zde minimální výskyt lidí a jedinými častěji navštěvovanými místy byly dva fotbalové kluby, z nichž zejména Slavoj Karlín byl pro nás fotbalovým eldorádem, a to i díky tomu, že otec jednoho z našich kamarádů v něm pracoval jako správce stadionu. Na tento stadion mám nostalgické vzpomínky, protože jsem se zde v pokročilém věku konečně naučil jezdit na kole. Zde jsme trávili dost volného času, protože jsme si mohli zakopat na opravdovém hřišti nebo jsme v klubovně hrávali stolní tenis. Často jsme se potkávali s dospělými fotbalisty hrajícími za tento klub a dokonce jsme jim za úplatu dopravovali v ohromném vaku jejich sportovní výstroj na hřiště soupeřů, kam chodili hrát. Maniny pro nás byly přitažlivé také proto, že na nich byly odstavné koleje bývalého vlakového Denisova nádraží, které stávalo poblíž Hlávkova mostu a bylo také občas objektem našeho zájmu. Vzpomínám na to, jak jsme společně s jedním kamarádem a mým mladším bratrem chodili pro dráhu za peníze vykládat dřevo z odstavených vagónů a plánovali jsme si, že si za ně společně koupíme stan, abychom mohli stejně jako někteří naši vrstevníci jezdit s nimi trempovat. Dopadlo to však prozaicky. Vydělané peníze nám odebrali rodiče a nakoupili nám potřebné věci. Toto nádraží sloužilo veřejnosti téměř sto let, ale v sedmdesátých letech však výstavba dálnice středem velkoměsta dostala přednost před železniční tratí. Proto byla v sedmdesátém roce tato železniční stanice zrušena společně se stanicí Praha Libeň dolní nádraží a přilehlým traťovým úsekem do Vysočan. Zmíněná vlečka vedoucí kolem původního karlínského přístavu dále přes Rohanský ostrov až do libeňské loděnice a přístavu se však nezachovala a celá trat byla po likvidaci Denisova nádraží zrušena. Maniny pro nás zkrátka představovaly prostředí, ve kterém jsme se mohli volně pohybovat bez toho, že bychom někomu překáželi nebo vadili.

Pro nás, karlínské kluky byl vedle toho území, zejména v letních měsících vyhledávaným místem, na kterém jsme strávili spoustu volného času, ještě nedaleký pražský ostrov Štvanice ležící na řece Vltavě mezi Karlínem a čtvrtí Holešovice. Tento ostrov na svém začátku rozděluje Vltavu na dvě samostatná ramena, aby je na svém konci zase spojil v jednu řeku. Levé rameno je ve svém začátku tvořeno širokým a vysokým jezem, vedle kterého je bývalá vorová propusť. Tato část řeky je jinak nesplavná a není určená pro lodní dopravu. Pro ni je určeno pravé rameno, které je před Hlávkovým mostem rozděleno postavenou zídkou na další dvě části. V levé části tohoto ramene jsou vybudovány dvě plavební komory se zdymadly pro proplouvající lodě, v pravé jsou pak dva menší jezy určené pro průtok vody. Zídka pokračuje za Hlávkovým mostem až pod zmíněný Negrelliho viadukt, kde končí a za ní se obě tyto části znovu stékají. V přední části štvanického ostrova je postavená hydrocentrála k výrobě elektrického proudu, která využívá vodu z řeky nad jezem k průtoku přes vodní turbíny do spodní části levého ramene řeky. Zadní část tohoto ostrova známá mezi častými návštěvníky pod původním názvem „Benátky“ byla zejména v letních měsících přeplněna lidmi, kteří se sem s celými rodinami chodili koupat a opalovat, a kterých tu vždy bylo tolik, že tu byla, jak se říká, hlava na hlavě. Jedna deka ležela vedle druhé a na nich se povalovaly celé skupiny návštěvníků. Zde na konci ostrova se obě ramena zase spojují a vytváří opět jednu velkou řeku. Pro nás kluky to byl ráj, kde jsme prožívali svá další dobrodružství, a kam jsme zejména v letním období chodívali téměř každodenně. V pozdějších letech jsme se sem s celou partou prakticky denně chodili koupat a získával jsem zde první větší zkušenosti s plaváním. V části levého ramene řeky u Benátek bylo dětské koupaliště vytvořeno z ohraničené plochy pomocí klád, dokonce tehdy dozorované i plavčíkem. V pravém rameni byl, jak jsem se již zmínil, plavební kanál pro nákladní lodi, ale i pro výletní parníky projíždějící štvanickým zdymadlem. Přesto, že to nebylo povoleno, tak jsme sem do tohoto kanálu chodili později již jako starší plavat a opalovat se na již zmíněné zídce. V současné době je již zadní část ostrova pro veřejnost uzavřená a to i proto, že prostor mezi Hlávkovým mostem a Negrelliho viaduktem zabral rozšiřující se tenisový stadion, který byl příčinou i likvidace tehdejší porodnice, kde se ještě narodila mé ženě naše dcera.

Na Štvanici jsme při svých potulkách poznávali a seznamovali se s dalšími kamarády z jiných částí Prahy, pro které bylo toto prostředí rovněž zajímavé a oni zde jako my trávili svůj volný čas. Vzpomínám na jednu partu, ve které jako její neformální vedoucí působil jeden starší hoch, který uměl hrát báječně na kytaru a na rozdíl od nás měl již větší životní zkušenosti, se kterými nás seznamoval. Pravidelně jsme se setkávali a vždy jsme měli spolu o čem hovořit a poslouchat jeho písničky, při kterých se doprovázel hraním na kytaře. Jednou dokonce se svými společníky přivezl na ostrov dřevěnou pramičku upravenou pro dálkové cesty po vodě. Okamžitě nás tato loď zaujala a bylo pro nás nesmírným potěšením, když nám byla půjčena pádla a my jsme se mohli s ní projíždět po plavebním kanále. Toto projíždění po řece nám učarovalo a my jsme litovali, že nemáme možnost takovou pramičku natrvalo získat. Tento zážitek v nás zanechal trvalou vzpomínku a ta byla později příčinou, že jsme se již jako starší rozhodli si takovou pramičku postavit. Na štvanickém ostrově jsme chodívali i k jeho přední části, kde je vybodována vodní hydrocentrála a zde jsme se zájmem pozorovali proudící odtok vody z elektrárenských turbín. Hlavní atrakcí pro nás však byl tehdejší dřevěný Zimní stadion, na kterém se v zimě hrála hokejová utkání a po dobu, kdy se hokej nehrál, bylo veřejnosti umožněno chodit na stadion bruslit. V letních měsících někdy stadion sloužil jako letní kino pro takzvaný Filmový festival pracujících, na kterém se občas promítaly i takové filmy, které se pak do filmové distribuce filmů pro pražská kina nedostaly. Měl jsem to štěstí, že jsem se spolu s kamarádem Petrem, který v zimě pomáhal na stadionu s úpravou ledu a měl na stadion volný přístup, dostal na některá nezapomenutelná filmová představení. Ve vnitřních prostorách stadionu byl celoročně vyráběn přírodní led, který se odtud rozvážel po celé Praze. Vzpomínám si, že nedaleko Zimního stadionu skoro pod Hlávkovým mostem byl velký přízemní dřevěný dům, který, jak jsme později zjistili, sloužil pražským skautům jako jejich klubovna. Tento dům v těch padesátých letech s celým vybavením lehl popelem a už se nikdy neobnovil. Zda šlo o nešťastnou náhodu či o úmysl, jsme se nikdy nedozvěděli. Nezapomenutelným byl pro nás čtyřiapadesátý rok, kdy Prahu zasáhla velká voda a téměř celý štvanický ostrov byl pod vodou. Její příčinou byly letní přívalové deště, které způsobily počátkem července povodeň v povodí řeky Vltavy. Hlavní část srážek spadla v průběhu této doby v oblasti Šumavy a Jižních Čech. Povodňová vlna byla zpomalena právě dokončovanou vodní nádrží Slapy, která ji stačila zachytit a tak bylo zabráněno nedozírným škodám. V Praze kulminovala Vltava desátého července a vody bylo tolik, že přetékala přes horní vrata štvanických zdymadlových propustí pod Hlávkovým mostem. Chodili jsme každodenně pozorovat tuto pro nás nezvyklou událost a sledovat, jak voda rychle stoupá a později jak pomalu klesá.

My kluci, pro které bylo koupání a plavání v létě na Štvanici téměř každodenní zábavou, jsme v podzimních, zimních a jarních dnech v době, kdy už se nedalo v přírodě koupat, chodívali plavat do tehdy vyhledávaného známého krytého plaveckého bazénu, umístěného v suterénu tehdejšího hotelu Axa v ulici Na Poříčí naproti obchodnímu domu Bílá Labuť. O návštěvách tohoto plaveckého bazénu se zmiňuji proto, že zde byl dlouhá léta plavčíkem jistý pan Čermák. Mezi námi kluky byl tento plavčík proslulý pro svou přísnost, protože nestrpěl, aby se do bazénu skákalo ze stran nebo aby se v něm prováděly jiné nepřístojnosti. Dnes uznávám, že to byla z jeho strany nezbytná nutnost, protože uhlídat všechny ty kluky, kteří sem chodili plavat a kterých bylo poměrně dost, byla i pro něho náročná práce, zejména když při tom ještě učil malé děti plavat. Každého takového provinilce nekompromisně vykázal z bazénu a dával si pozor, aby se hříšník nevrátil zpět. S tímto panem Čermákem jsem se pak v pozdějších letech jako již příslušník setkal v bazénu lázní Na Klárově v Praze během své pracovní rehabilitace, kdy zde pracoval již ve vysokém věku opět jako plavčík. Protože bazén v Axe využíval tehdejší sportovní oddíl Rudá Hvězda, tak se často stávalo, že jsme se zde koupali společně se sportovci, kteří vždy měli vyhrazené dvě dráhy pro svůj trénink a pro nás se tím zúžil prostor pro naše plávání. Tento stav začal být pro nás nevyhovující a tak jsme si našli nový bazén v Praze Suchdole poblíž fotbalového hřiště vojenské Dukly na Julisce. Tento poněkud prostornější bazén nám vyhovoval daleko víc, už i proto, že oba plavčíci nás při koupání a skákání do vody v ničem neomezovali.

Do základní školy jsem začal chodit od čtyřicátého devátého roku. Budova školy, kterou jsem navštěvoval, byla jedním křídlem rozsáhlého čtvercového objektu, postaveného na Cyrilometodějském, později Karlínském náměstí. Tento objekt tvořily ze tří stran školy a školní zařízení, ve čtvrté části byl samostatný velký Dům pionýrů, jehož úkolem bylo zajišťovat a organizovat zájmovou činnost všech dětí, které sem měly volný přístup. Dominantou celého náměstí je však velký kostel Cyrila a Metoděje, který patří mezi největší církevní stavby v Čechách. Byl zbudován v polovině devatenáctého století a řadí se k nejvýznamnějším architektonickým památkám, které se dochovaly z tohoto období. Do tohoto kostela jsme jako kluci občas zašli, protože nás zajímalo vnitřní prostředí, zejména obrazová výzdoba a sochy včetně velikého oltáře. Chodili jsme totiž do školy v době, kde v prvních dvou letech byla ještě jedním z předmětů i povinná výuka náboženství a z toho vyplynul i náš tehdejší zájem o tento svatostánek, který jsme i po zrušení výuky náboženské výuky občas navštěvovali, protože to pro nás představovalo prostředí, které se nějakým způsobem dotýkalo našeho tehdejšího života a vyvolávalo v nás pocit určitého tajemna. I když jsme jako kluci byli neustále v pohybu, vždy na nás vnitřní prostředí kostela působilo svou velebností a tak jsme se v něm vždy chovali slušně a s určitou pokorou. Později jsme návštěvy kostela postupně omezovali a nakonec jsme jako již věkově starší a po skončení výuky náboženství s nimi úplně přestali.

Já jsem chodil do školní budovy, do které byl hlavní vchod z Kollárovy ulice a zde, na této škole jsem prožil celých osm školních let. Znovu se musím zmínit o Václavu Duškovi, který byl žákem stejné školy, a s učitelkami, o nichž ve svých knihách píše, jsem přišel do styku i já. Moje cesta do školy vedla každý den Křižíkovou ulicí kolem tehdejších karlínských kasáren, které se rozkládají v bloku ohraničeném ulicemi Vítkova, Křižíkova a 1. pluku. Protože tato cesta byla dosti dlouhá, tak chůze do školy byla pro mě někdy utrpením, zejména když jsem se bál, abych nepřišel pozdě na vyučování. Nebyl jsem nijak vynikající žák, protože učení doma mě nikdy moc nebavilo a raději jsem trávil své dětství mezi svými kamarády na ulicích nebo v parcích. K těmto mým kamarádům patřili kluci nejen z těchto ulic v okolí mého bydliště, ale i moji spolužáci z naší, a někteří i z vedlejších tříd. Náš ročník tvořily tři třídy, rozlišené písmeny „a“, „b“ a „c“. Chodil jsem do třídy „c“, a to zdůrazňuji proto, že moji dva nejmilejší kamarádi, které jsem ve svém životě měl a mám, byli žáky ostatních dvou tříd. O svých spolužácích bych mohl vyprávět celou řadu historek a příběhů. Jedním z nich byl můj spolužák Franta, vynikající kamarád, který bydlel ve stejném domě a na stejné pavlači jako já. Franta patřil mezi premianty třídy, ale moc jsme si ho neužili, protože ho rodiče drželi zkrátka a vedli ho k tomu, aby se stále učil. Franta se s námi nikdy neúčastnil našich akcí, a venku mezi námi se objevoval jen občas, i když to jinak byl kluk, který měl zájmy jako každý z nás. Po ukončení základní školy šel studovat na průmyslovou školu a po maturitě pokračoval ve studiu na pražském vysokém učení technickém, které ukončil ziskem titulu inženýra. To už byl ženatý s jedním dítětem a po ukončení studia dostal umístěnku do jednoho z karlínských průmyslových podniků. Plat, který tam dostával, nebyl nijak veliký a byl nucen si po pracovní době brigádně přivydělávat. Proto využil toho, že měl v tehdejším Západním Německu příbuzné, ke kterým emigroval. Po nějaké době jsem se potkal s jeho rodiči, od kterých jsem se dozvěděl, že Franta ještě s jedním inženýrem řídí v Německu jednu menší továrnu. Nepsaným vůdcem v naší třídě byl ale spolužák Jirka, zejména proto, že již od žákovských let byl členem fotbalového klubu Sparta (tehdy byla známa pod jménem Spartak Praha) a pro nás kluky zajímající se o fotbal to byl klub, ke kterému jsme vzhlíželi s nábožnou úctou.

Mezi mé mimořádné životní osudy patřilo i to, že jsem byl jako žák čtvrté třídy poslán do takzvané „ozdravovny“, kde jsem se měl podrobit dvouměsíčnímu ozdravnému procesu. Byl jsem v té době velmi hubený a tak lékař rozhodl o mém vyslání do této léčebny. Ta byla, jak si vzpomínám, v malém městečku v Černovicích u Tábora, kam jsem byl poslán ještě s jedním mým stejně starým spolužákem z vedlejší třídy naší školy. Pro mne to neznamenalo žádný problém, i když jsem byl dva měsíce z domova od rodičů. Byl jsem od mala zvyklý být občas někde mimo rodinu a tak mě toto odloučení nijak nevadilo a naopak jsem byl zvědav, jak se budu v novém prostředí cítit. Zotavovna byla umístěna v prostoru velkého lesoparku a její součástí byly dva samostatné velké pavilony, jeden sloužící jako ubytovna pro dívky a druhý pro hochy. Kromě toho zde byla budova, kde sídlilo vedení zotavovny a byla zde jídelna, která po snídani dopoledne sloužila jako školní učebna, kde jsme se učili, protože náš pobyt zde probíhal v měsíci březnu a dubnu. Každý pavilon byl vnitřně rozdělen na dvě části, v dívčím pavilonu byla jedna část pro dívky od první do čtvrté třídy a druhá část pro dívky od páté do osmé třídy. V chlapeckém pavilonu byla první část určena pro chlapce od první do třetí třídy a ve druhé časti, kam jsme spolu s mým spolužákem byli zařazeni i my, to byli chlapci od čtvrté do osmé třídy. Toto naše zařazení bylo pro mě a mého spolužáka velmi významné, protože jsme se dostali mezi věkově starší hochy a postupně jsme seznamovali s jejich zkušenostmi a názory na život. Svou zvláštnost měly každodenní večery, protože jsme museli vždy nejpozději do deváté hodiny večerní jít povinně do postele a v půl desáté byla večerka, kdy nám sestra přišla zhasnout, a my jsme museli spát. Mezi námi byl jeden starší hoch, který byl vášnivým čtenářem a přečetl celou řadu dobrodružných knížek a byl schopen si je vybavit a seznámit nás s nimi. Tak že jsme každý večer v jeho podání slyšeli perfektní vyprávění obsahu některé z těchto knih. Vzpomínám na to z toho důvodu, že jsem později některé z těchto knížek četl a tak jsem si připomenul tato vyprávění a dodatečně jsem ocenil jeho schopnost plasticky a úplně nám vyprávět vše to, co si byl schopen vybavit. Pobyt v této ozdravovně byl pro mne nezapomenutelným zážitkem. Téměř každý den jsme odpoledne po vyučování chodili s vychovatelkami na procházky do okolní přírody, nebo jsme využívali rozsáhlý park, který byl součástí ozdravovny. Vzpomínám si, že během našeho pobytu došlo k úmrtí prezidenta Klementa Gottwalda, což se naštěstí na péči, která nám byla ze strany vychovatelek poskytována, nijak zvlášť neprojevilo. Mohu říci, že se o nás personál po celou dobu našeho pobytu velmi dobře staral. Přesto se mi zde přihodila nemilá příhoda, kterou jsem zažil v průběhu jednoho oběda. Na jídlo jsme chodili všichni do jedné velké jídelny, která po skončení snídaně sloužila jako učebna, protože během našeho pobytu jsme se vždy celé dopoledne učili, abychom neztratili ani den naší řádné školní výuky. Po skončeném učení vždy následoval oběd, a pokud si vzpomínám, jídlo nám vždy chutnalo a já jsem vždy snědl vše, co jsem dostal. Až do té doby, kdy se v jednom případě vedení zotavovny rozhodlo uvařit nám delikatesu a počítalo s tím, že to oceníme. Bylo to smažené vemínko s bramborem, a když mě ho přinesli, tak jsem ho odmítal sníst i přes naléhání našich vychovatelek, kterým se tento můj postoj nelíbil. Dopadlo to tak, že mi bylo po kratší době řečeno, že pokud to nesním, nesmím odejít od stolu. Byl jsem v té době již v jídelně sám a tento nátlak jsem považoval za křivdu a tak jsem se rozplakal. Skončilo to tím, že přišel ředitel zotavovny, který po zjištění toho, co se děje, si ke mně přisedl a začal mně přemlouvat, abych oběd snědl. Seděl po celou dobu vedle mne a podařilo se mu mně přesvědčit a já jsem to jídlo snědl. Od té doby však v průběhu dalšího života jsem toto jídlo nikdy nejedl a odmítal jsem je, když mě bylo nabídnuto, protože jsem si vůči němu vypěstoval averzi. To byl jediný kaz při mém pobytu v zotavovně, ale já jsem jinak na pobyt v ní dlouho v dobrém vzpomínal.

Jak jsem se již zmínil, měl jsem to štěstí, že jsem v mladším věku dobu školních prázdnin zpravidla trávil spolu se svými sourozenci na venkově u svých prarodičů. O svém ročním žití u rodičů mého otce již jsem se krátce zmínil, a tak se chci ještě vrátit ke svým vzpomínkám na prázdninové pobyty, na které jsem jezdil se svými sourozenci. Měl jsem to štěstí, že oba mé rodiče se narodili mimo Prahu a tak jsem měl s nimi možnost pobývat během prázdnin buď u babičky a dědy na Českomoravské vysočině, nebo u babičky z matčiny strany, která bydlela na Chodsku v západních Čechách. Na tyto prázdninové pobyty jsem se vždy těšil, protože jsem se zde pravidelně setkával se svými kamarády a prožíval s nimi celou řadu dobrodružství, která se lišila od těch, které jsem zažíval v Praze. Na Českomoravské vysočině byli mými kamarády až na výjimky věkově mladší kluci a dívky, se kterými jsme spolu s mým bratrem a sestrou pořádali výpravy do okolí vesnice, kde jsme bydleli. Vzpomínám si na to, když jsme se rozhodli si udělat na potoce tekoucím poblíž vesnice koupaliště, protože v rybnících, které byly ve vesnici, nebylo možné se koupat. Tehdy jsem se již seznámil s některými knížkami napsanými ErnestemThompsonem Setonem, což byl kanadský spisovatel a ilustrátor, který věřil, že život v přírodě mezi druhy, spát pod hvězdami, drobné práce, sport a výpravy za dobrodružstvím dají mladým mnohem více než jakákoli civilizační vymoženost. Právě on byl pokládán za jednoho z hlavních inspirátorů skautingu a mnozí jej znali pod přezdívkou Černý vlk. Podle příběhů dvou chlapeckých hrdinů z jeho jedné známé knihy jsme si postavili na potoce přehradu, díky které vzniklo malé jezírko s hloubkou asi jednoho metru, kam jsme se chodili koupat. Museli jsme se o tuto vodu dělit společně s husami nebo kachnami, které se naučily sem chodit. Jednou z nemilých povinností během prázdnin bylo sbírání borůvek, na které jsme museli chodit a to nás s bratrem viditelně nebavilo. Ale přesto jsme na ně chodili do lesa, protože babička s tetou uměly uvařit fantasticky dobré borůvkové kynuté knedlíky, které jsme společně se svým bratrem milovali a dovedli jsme jich vždy spořádat velké množství. Jeden čas zde rostlo i nevídané množství brusinek, které jsme chodili rovněž sbírat. Když bylo později brusinek stále méně, objevil děda nedaleko vesnice alej jedlých jeřabin, které chodil trhat, a babička z nich dělala výtečný kompot, kterým plně nahrazovala nedostatek těchto plodů. Vzpomínám i na teplé večeře, které babička připravovala až po návratu z pole, kam se chodilo přes den sklízet obilí a tak nebyl čas na vaření. Při cestě domů nám stačilo zaběhnout do nejbližšího lesa a nasbírat několik hrstí hub, zejména lišek, kterých tehdy rostlo nebývalé množství. Babička je večer uvařila s kyselou smetanou a spolu s vařenými brambory jsme je měli k večeři. Nezapomenutelným zážitkem bylo pro mě, když jsme jako děti o prázdninách u prarodičů pomáhali při opravě střechy místní jednotřídky. Při zkoumání půdních prostorů jsem zde nalezl za trámem schovaných několik ročníků časopisu „Vpřed“, který vycházel pod redakčním vedením spisovatele Foglara v pětačtyřicátém roce místo tehdejšího oblíbeného předválečného „Hlasatele“. V tomto časopise pro mládež jsem nacházel dobrodružné příběhy napsané našimi i zahraničními, zejména americkými a anglickými spisovateli, dále zde byly kreslené seriály převzaté ze zahraničních časopisů a seriál s kačerem Donaldem. Na zadní straně tohoto časopisu byly reprodukovány původní Foglarovy příhody „Rychlých šípů“, tak jak byly kresleny v tehdejším „Hlasateli“. Tímto způsobem jsem se prvně seznámil s jejich příhodami a tento zájem přetrval až do dospělosti. Měl jsem krátce nato možnost si přečíst i knižní zpracování jejich příhod, zejména „Záhadu hlavolamu“ a „Stínadla se bouří“. Přivítal jsem i pozdější knižní vytištění čtyřiceti příhod Rychlých šípů a poslední vydání mám dodnes ve své knihovně. Tyto nalezené časopisy jsem si odvezl domů do Prahy a dlouhou dobu jsem se k nim vracel. V té době jsem se začal zajímat o kreslení a tak mi jedna z tet koupila velký sešit a tužku a já jsem začal s prvními kresbami. Nejprve jsem kreslil okolí chalupy a prostředí ve vesnici, později jsem se zaměřil na kopírování některých kreseb a obrázků, z nichž mne zaujaly zejména obrázky malíře Zdeňka Buriána, které byly otištěny ve zmíněném časopise „Vpřed“. Později jsem se dokonce pokusil nakreslit plastiku lva, která je umístěna pod sochou Jana Žižky na Vítkově. Před touto sochou jsem seděl asi dvě hodiny a podařilo se mi ho poměrně věrně ztvárnit. Při svém pobytu v této vesnici jsem se tady blíže seznámil s mladším sousedem, který byl mým vzdáleným příbuzným a žil sám ve svém hospodářství. Měl koně, které používal k polním pracím a já jsem s ním občas jezdíval na jeho pole, kde vykonával svou práci a po jejím skončení jsme se vraceli zpět do vesnice. Nezapomenu na událost, kdy mě, malému klukovi svěřil opratě a nechal mne, abych chvíli ovládal koně při jejich jízdě domů. V ten moment jsem se chvíli cítil jako ten, kdo umí ovládat koně a jezdit s nimi a věřil jsem tomu, že je vedu domů, i když bylo pravděpodobné, že tyto koně nemusel nikdo řídit, protože znali cestu domů a došli by sami i bez jakéhokoliv řízení. Jednou, když jel na motorce do vedlejšího města vyřizovat své záležitosti, tak mne vzal sebou, když se mě předtím zeptal, zda s tím nebudu mít problémy, protože jsem o tomto výletu dědovi ani babičce neřekl. Zdrželi jsme se přes poledne a já jsem mohl být ten den bez oběda, protože děda byl zásadový a vyžadoval mou přítomnost v době oběda. Díky babičce, která mne vzala pod svou ochranu, jsem dostal, i když se zpožděním, najíst a od té doby jsem si pamatoval, že jsem musel být vždy v určenou hodinu v chalupě.

Některé prázdniny jsem spolu se svými sourozenci trávil u druhé babičky na Chodsku. Na jejího manžela, mého dědu si vzpomínám jen matně, pamatuji si jen, že mne jednou jako malého kluka vzal sebou do lesa, kam velice rád chodil, a zde mi ukázal stádo srnek, což byl pro mne nezapomenutelný zážitek. Prázdniny v této vesnici byly pro mne zase něčím jiným, protože tady jsem již měl kamarády stejné staré jako já a s nimi jsem se setkával v jiném prostředí, než bylo to na Českomoravské vysočině. Za vesnicí byl velký rybník, bahňák, kam jsme se chodili koupat a kde jsem se naučil plavat. Opět podle knihy již výše zmíněného spisovatele Setona jsme si vyrobili ze dvou klad spojených napříč třemi prkny jakési plovoucí zařízení, se kterým jsme mohli jezdit po rybníku. V bývalé kovárně nám obec nechala postavit pingpongový stůl, kde jsem se docela obstojně naučil hrát stolní tenis. Zdejší kamarádi uměli sbírat houby a jít s nimi do blízkého lesa znamenalo, že jsme se nikdy nevraceli s prázdnými košíky. Tato babička byla přísnější, protože musela vychovat pět dětí, z toho tři dcery a dva syny, z nichž v době, kdy jsme k ní jezdili na prázdniny, u ní bydlel pouze její nejmladší syn, můj strýc. Druhý strýc během týdne pracoval v plzeňské Škodovce při výrobě lokomotiv a domů jezdil jen na sobotu a neděli. Oba tito mí strýci byli náruživými myslivci a tak jsme měli často k obědu zastřeleného zajíce, kterého babička uměla připravit na smetaně spolu s kynutými knedlíky. Také zde jsem zažil případ, kdy jsem musel do lesa chodit sbírat lesní plody, když se na kopci obrostlém maliním v nedalekém lese urodilo velké množství malin a obyvatelé z celé vesnice chodili na jejich sběr, a ty pak prodávali do místní Jednoty. I já jsem byl poslán na jejich sběr a za utržené peníze mi potom máma koupila tehdy módní polovysoké boty pionýrky z umělé kůže. Na těchto prázdninách jsme se pravidelně setkávali s našimi sestřenicemi z Prahy, které sem se svou mámou, naší tetou pravidelně jezdily a dále i s našimi bratranci, syny nejmladšího strýce. Seznámili jsme se zde s jedním mladým traktoristou, se kterým jsme jezdili na pole, a já jsem si zde dokonce mohl vyzkoušet řízení pásového traktoru. V průběhu jedněch prázdnin, které vždy probíhaly v době žní, jsme zažili, že do vesnice byla vyslána na výpomoc při žních skupina vojáků se dvěma nákladními auty Praga V3S. Vojáci byli okamžitě středem našeho zájmu a my kluci jsme se mezi nimi na polích pohybovali a snažili jsme se o to, abychom se mohli v těchto autech svézt. Jeden z těchto řidičů zásadně odmítal, aby s ním někdo z nás jezdil, ale ten druhý byl přístupnější a nebylo nic mimořádného, když jsme k němu do kabiny naskládali i tři. Jednou mne tento řidič večer sebou vzal, když jel do kasáren, které byly v nedalekém městě, kolegům pro jídlo. Před vjezdem do kasáren mě vysadil, protože jsem s ním dovnitř nemohl jet. Čekal jsem na něho do té doby, kdy mne při zpáteční cestě znovu vzal do auta a zavezl zpět do vesnice. Mé prázdniny se neodehrávaly jen u těchto příbuzných. Část jedněch prázdnin jsem strávil na tehdejším pionýrském táboře v severních Čechách poblíž Máchova jezera, kam jsme se často chodili koupat. Když jsem byl potom starší, tak jsme na prázdniny k těmto příbuzným přestávali jezdit, a to už také proto, že prarodiče byli ve věku, kdy už na nás neměli tolik času.

Mezi mé velké záliby již od dětství patřilo čtení knih. Přečetl jsem prakticky vše, co se mi dostalo do ruky a zde jsem měl výhodu v tom, že můj otec měl slušnou zásobu knih, od beletrie pro dospělé, přes dobrodružné knihy až po knihy zabývající se vědeckými poznatky. Měli jsme velkou knihu o tehdejším stavu astronomie, knihy o vědeckých objevech a zejména knihy z oblasti elektrotechniky a radiotechniky, protože otec byl náruživým radioamatérem, specializujícím se na opravy starých typů radiopřijímačů, kterých jsme měli doma vždy několik. Odtud pramenila i má pozdější záliba v elektrotechnice a zejména v radiotechnice, kdy jsem se snažil pochopit její podstatu. Tato záliba se nejprve projevila v tom, že jsem si ještě jako kluk sehnal svou první krystalku, což pro ty, kteří toto období nezažili, se pokusím vysvětlit, o co tehdy šlo. Tehdy ještě neexistovaly tranzistory a tranzistorová rádia, a tak bylo nutné shánět vše, na čem se dalo poslouchat vysílání rozhlasu bez nutnosti mít velký radiopřijímač. Krystalka byla přístrojem složeným z velké cívky stočeného drátu, ke kterému se připojilo zařízení ve tvaru uzavřené trubičky, v níž na jednom konci byl napevno připevněn krystal, a na druhém konci bylo pohyblivé zařízení s ocelovým drátkem, který se krystalu dotýkal. Pohybem drátku po krystalu bylo možné zachytit vysílání silného místního vysílače a pomocí připojených sluchátek poslouchat vysílané pořady. Častokrát jsem večer ležel v posteli se sluchátky na uších a poslouchal vysílání z Prahy. Později jsem začal z otcových radioamatérských časopisů a knih studovat způsoby zapojení radiových obvodů a později, s rozvojem tranzistorů a tištěných spojů se mi podařilo sestrojit první jednoduchý laditelný přístroj.

Jak jsem již uvedl, čtení knížek bylo mou velikou zálibou. Díky otci, který byl velkým ctitelem spisovatele Karla Maye, měli jsme doma slušnou sbírku jeho dobrodružných příběhů. Mezi nimi dominoval pětisvazkový román o Vinnetouovi, kde každý díl byl samostatnou velkou knihou, tištěnou na křídovém papíře s bohatými ilustracemi od malíře Zdeňka Buriana. Bohužel toto skvostné dílo jsme jako děti rozpůjčovali a později se nám už nevrátilo. Z dalších románů tohoto spisovatele to byly jeho příhody v Africe, což bylo opět několik svazků a nakonec rozsáhlý, několikasvazkový román s názvem „Třemi díly světa“, kde hlavním hrdinou byl opět, jako ve všech románech Karla Maye, vždy německý cestovatel. S některými těmito knihami jsem se v pozdějších letech setkal při jejich obnoveném vydání. Tehdy jsem se začínal zajímat o knihy Jaroslava Foglara, kterými mě zásoboval jeden můj dobrý kamarád, jak o něm budu psát dál. Tímto způsobem jsem přečetl spoustu zejména detektivních ale i dobrodružných románů a s některými jsem se v dospělosti opět potkal. Když jsem neměl možnost získat dobrodružné knihy, začal jsem číst i knihy, určené spíše pro dospělé. Značná část knih, které jsem přečetl, byla od ruských a sovětských spisovatelů, vzpomínám si zejména na „Příběh opravdového člověka“, který mě zaujal svým dějem popisujícím příběh jednoho sovětského letce za druhé světové války. Později jsem přečetl několik knih, o které jsem se začal zajímat, když jsem předtím viděl jejich filmové zpracování.

Další mojí zálibou i zálibou mých kamarádů byly návštěvy filmových představení, protože televize v té době ještě nevysílala. Naší výhodou bylo to, že nedaleko našich domovů bylo kino, které se tehdy jmenovalo „Sokolovo“, dnes je to kino „Atlas“. Zde jsme nejprve chodili na odpolední nedělní dětská představení, což byly zejména ruské kreslené i hrané pohádky, občas se zde promítaly i české pohádky. Toto kino bylo často využíváno i pro školní představení, kam jsme vždy s celou školou chodili. Z těch dětských filmů na mne nejvíc působily kreslené pohádky, a když je po letech uvedla česká televize, rád jsem se na ně podíval. Z hraných dlouhometrážních pohádek to byly ruské filmy, které vznikaly na motivy tradičních ruských pohádek. Hlavního hrdinu v těchto filmech hrál vždy jeden a ten samý herec, tak že jsme ho vždy vítali jako svého známého. Výjimkou byl film „Čaroděj Kara Mor“, který svým dějem trochu vybočoval z řady těchto pohádek. Byl to příběh dvou chudých sourozenců, kteří toužili po kostce cukru. Od kouzelného dědečka získali semínko řepy, kterou měli vypěstovat. V tom jim pomáhal starý hvězdopravec, se kterým museli bojovat proti zlým Pilousům, jejichž vladařem byl zmíněný čaroděj. Na tento film jsem se šel po letech podívat se svou malou dcerou a připomněl jsem si tak svá dětská léta. Později jsme již chodili na dobrodružné filmy i do jiných kin. Vzpomínám si na ruské válečné filmy, které měly glorifikovat ruské a sovětské vojáky v boji proti Němcům ve 2. světové válce. Z českých filmů, které mně v té době fascinovaly, to byly filmy režiséra Karla Zemana, zejména film „Cesta do pravěku“, o kterém jsem se již zmínil, ale i filmy natočené na motivy románů francouzského spisovatele dobrodružných románů, Jula Verna. Byl to hlavně film „Vynález zkázy“ ale i další jeho hrané ale i kreslené filmy, které Karel Zeman natočil. Ze zahraničních filmů mě tehdy zaujal první, originální japonský film „Godzilla“, jehož černobílá atmosféra a způsob zpracování na mne tehdy silně zapůsobily. Zajímavé byly pro mne i některé filmy promítané každoročně v létě na Filmovém festivalu pracujících v pražském Zimním stadionu, kam jsem se díky svému kamarádu často dostával. Měli jsme výhodu v tom, že v té době byla v Praze spousta biografů, které jsme objížděli, když jsme si vybrali film, který jsme chtěli vidět. Jedním z proslavených biografů, který jsme rádi navštěvovali, bylo bývalé kino Ponec pod vrchem Vítkovem, jehož prostory dnes využívá televize pro natáčení některých populárních programů. Tehdy to bylo malé kino, ve kterém se v zimě topilo ve velikých kamnech na uhlí, a nad jeho střechou jezdily vlaky na nedaleké Hlavní nádraží. Provoz tohoto kina mi připomínal anglický film „Nejmenší kino na světě“, jehož příběh byl příběhem malého městského kina, které stálo vedle železničního nádraží, a při průjezdu vlaku musel promítač vší silou držet promítačku, aby se diváci mohli dívat na promítaný film.

Měl jsem jako každý kluk v dětství spoustu kamarádů a to jak příležitostných, tak i trvalých. Buď to byli mí spolužáci, nebo kluci, z okolí mého bydliště, se kterými jsem se pravidelně stýkal. Mezi ně patřil i kamarád, známý pod přezdívkou jako „Kory“, který ač menší postavou byl nepsaným vůdcem a organizátorem činnosti naší party. Uměl hrát perfektně fotbal a organizoval většinu našich společných akcí. Pod jeho vedením jsme hrávali fotbalová utkání a pořádali v době, kdy jsme již byli starší, své poznávací výpravy do našeho okolí. Dalším byl jeden z mých spolužáků, který měl podle svého příjmení přezdívku „Bogan“. Spolu jsme se scházívali až do konce naší školní docházky, kdy jsme se pak rozešli a již jsme se dále nestýkali. Po mnoha letech jsme se náhodou potkali a Bogan mi řekl, že vystudoval žurnalistiku a že je nyní redaktorem píšícím pod pseudonymem do některých periodik. Nemohu zapomenout na dalšího kamaráda Tondu, který bydlel ve stejném domě jako já a byty našich rodičů spolu sousedily, tak že jsme se spolu téměř denně vídávali a byli jsme spolu často v kontaktu. Protože jsme byli stejný ročník, tak jsme chodili do stejné školy, ale každý do jiné třídy. Tonda byl jedináček a z toho pro něho vyplývaly určité výhody, protože rodiče pro něho udělali maximum. Vzpomínám si, že když začal jezdit na kole, dříve než já, tak mu později koupili tehdy nejlepší sportovní kolo Favorit a Tonda začal docela vážně uvažovat o tom, že by se mohl stát aktivním sportovcem a začal závodit za některý sportovní klub. V době, kdy už byl dospělým, tak mu rodiče koupili motocykl, na kterém mě párkrát svezl. Jeho otec byl oním správcem na maninském stadionu, a proto bylo jasné, že jsme podstatnou část svého volného času strávili v tomto prostředí. Tonda se pak vyučil tak jako já klempířem, na rozdíl ode mne však v oboru autoklempíř. Společně jsme chodili do stejného učiliště, i když každý z nás do jiné třídy. Naše společné cesty se pak rozešly až po skončení naší vojenské základní školy.

Skutečně dobrých přátel a kamarádů jsem měl pár, z nichž mi do současné doby zbyli dva. Prvním z nich je Jarda, kterého jeho máma láskyplně nazývala Járinkou, pro nás to byl vždy jen Jára. Járovi rodiče byli všestranně vzdělaní lidé. Jeho otec, tak jak si ho pamatuji, doktor práv, byl již starší pán, velmi vzdělaný, který, jak jsem se později dozvěděl, měl ve svém životě pro své názory a přesvědčení řadu problémů. Přesto, nebo právě proto se stal vynikajícím znalcem umění a svým vzděláním a rozhledem ovlivňoval Járův život. Jára se v dětství naučil hrát na některé hudební nástroje, začal se zajímat o sborový zpěv, ale hlavně se začal ještě v mládí věnovat malířství. Jedním z jeho prvních učitelů byl akademický malíř, od kterého Jára získal základní znalosti. Malovat začal ještě před nástupem na vojenskou službu a tato jeho záliba mu vydržela až do dnešních dnů. Mám od něj celou řadu obrazů a zúčastnil jsem se několika vernisáží, kde svá díla vystavoval a občas vystavuje. Bydlel nedaleko mého bydliště v ulici Za poříčskou branou, kde jsme se poznali a potom spolu s ostatními kamarády často scházeli. Občas jsem byl u něho a jeho rodičů na návštěvě a kromě jiných věci mne u nich v bytě fascinovaly hodiny, spíše orloj, ve velikosti šatní skříně s několika ciferníky, které byly stále provozuschopné. Jak jsem po létech zjistil, tak Jára má dosud tyto funkční hodiny doma a udržuje je neustále v provozu.

O mém druhém kamarádovi, Petrovi (Lusťovi), který vždy patřil mezi mé, pro mne ty nejlepší přátele, se zmíním trochu podrobněji. Mé seznámení s ním bylo nevšední a poznali jsme se až v pozdějších letech teprve tehdy, když jsem začal se svými sourozenci chodit do již zmiňované družiny. Když jsem do ní prvně přišel, přivítala mě paní učitelka a začala se mě vyptávat na mé záliby a zájmy. Řekl jsem jí, že kromě jiného rád hraji šachy a ona zavolala jednoho z přítomných hochů, kterému mě představila s tím, že mohu s ním hrát, protože on tuto hru také miloval. Zjistil jsem, že se jmenuje křestním jménem jako já a dokonce, že je věkově jen o jeden den mladší. Tento kamarád se stal mým nejvěrnějším, a to tvrdím bez toho, že bych si činil nárok na podobné prohlášení z jeho strany, protože se stýkal s celou řadou dalších kamarádů, kteří mohli být pro něho významnějšími, než jsem byl já. Naše přátelství došlo tak daleko, že jsem se důvěrněji poznal i s jeho matkou, se kterou žil a vyrůstal sám v domě v Pernerově ulici. Jeho matka byla německé národnosti a po pětačtyřicátém roce s ním zůstala sama v Praze. Byla to jemná, kultivovaná dáma s širokým kulturním rozhledem, velká milovnice vážné hudby a častá návštěvnice obrazových výstav a galerií, do kterých ráda chodila, pokud měla volný čas. Jejím oblíbeným místem vycházek byl Petřín a obrazová galerie na Hradě. Jako malí kluci jsme ji občas doprovázeli, v pozdějším věku, když jsme začali mít své zájmy, na tyto společné vycházky s ní jsme k naší škodě již nechodili. Byla zaměstnána v jednom podniku zahraničního obchodu jako překladatelka a na její řeči bylo trochu znát, že se český jazyk začala učit v pozdějším věku. Svého syna nadevše milovala a snažila se mu vytvářet co nejlepší podmínky pro jeho život, což pro ni bylo dost obtížné vzhledem k jejímu pracovnímu vytížení. Často jsem s ní rozmlouval a zajímalo mne například, proč ho nenaučila německy mluvit, když byla němčina jejím rodným jazykem. Tehdy mi řekla, že s ním od narození mluvila německy, ale po osvobození ji její sousedé udali na národním výboru, protože s ním rozmlouvala v jazyce bývalých okupantů, což v té době bylo nepřípustné, protože používání němčiny bylo v té době jako takové zakazováno. Dokonce jí bylo vyhrožováno, že pokud v tom bude pokračovat, bude jí syn odebrán a umístěn do dětského domova. Musela s ním přestat německy hovořit a sama se naučit český jazyk. V pozdějších letech, kdy toto nebezpečí pominulo, tak se snažila syna německý jazyk naučit, ale on tehdy už neměl o němčinu zájem. Zmiňuji se o tom proto, že tento kamarád byl pro mne výjimečnou postavou, protože když jsme se poznali blíže, on mě v době, kdy jsem byl náruživým čtenářem všeho, co se mi dostalo do ruky, zásoboval spoustou knih, mezi kterými nechyběly hlavně detektivky od známých spisovatelů nebo jiná dobrodružná díla. Přesto, že jsem těchto detektivek přečetl spousty, nikdy jsem si nepředstavoval, že bych se mohl stát detektivem. Zajímavé bylo, že i když tu možnost měl, nikdy jsem od něho nepůjčoval rodokapsy, které byly v té době označeny jako braková literatura a proto tedy zakazované. Já jsem jim nikdy nepřišel na chuť. Kromě šachů nás spojil s tímto kamarádem i společný zájem o stolní tenis a další sporty. Vzpomínám si, že mi jednou přinesl knížku s názvem „Hrbáč“, kterou jsem přečetl se zájmem, protože jejím obsahem byl příběh francouzského rytíře, který po letech mstil vraždu svého přítele a vychovával jeho dceru. Krátce na to začal být v Praze promítán film se stejným názvem a s totožným dějem. Byli jsme se na něho podívat a šermování předváděné v tomto filmu nás nadchlo tak, že několik z nás si obstaralo sportovní kordy, se kterými jsme se snažili šermovat jako v tomto filmu. Neměli jsme žádné ochranné pomůcky, a i když hroty kordů byly upraveny tak, aby nebylo možné s nimi způsobit vážné zranění, přesto byli někteří z nás poškrábáni a dodnes se divím, že nikdo z nás nepřišel o oko. Po tomto krátkém období jsme se zajímali o jiné druhy sportů, ale stále u nás měl prioritu stolní tenis, který jsme zprvu hrávali v družině. V době, když jsme přestali do družiny chodit, tak jsme chodili do herny pasáže Černá Růže v ulici Na Příkopě hrát stolní tenis, kde v suterénu jednoho z domů byl velký prostor s několika pingpongovými stoly. Nakonec jsme s tímto sportem zakotvili v domě bývalé sportovní organizace Sokol v ulici Malého v Karlíně, což byl objekt s obrovskou tělocvičnou a v horních patrech byla místa, kde se mohl hrát i stolní tenis. Petr mě tehdy také seznámil s Václavem Duškem, pozdějším známým spisovatelem, o kterém se zmiňuji v prologu, a který byl tehdy žákem naší školy. Poznal jsem i členy jeho party, kterou vedl a vzpomínám si, že si tato jeho parta vybudovala své zázemí na velké půdě naší školy, kterou si upravila ve stylu tehdejšího populárního sovětského filmu pro mládež, ve kterém měla skupinka mládeže postavenou svou základnu, ze které mohla pomocí provazů ovládat své okolí. Z tohoto místa pořádala Duškova parta své výpravy, například tajně do vedlejšího tehdejšího Domu pionýrů, což Dušek v jedné ze svých knih podrobně popisuje.

Již zmiňovaný Dům pionýrů se tehdy nazýval Domem pionýrů a mládeže v Karlíně a vznikl mezi prvními v tehdejším Československu. Jeho zřizovatelem bylo prakticky po celou jeho historii hlavní město Praha a jeho prostory se již v padesátém roce poprvé otevřely mládeži. V té době se tak začalo budovat středisko volného času, které bylo ojedinělým školským zařízením v rámci celé republiky a které mělo co nabízet svým návštěvníkům, a to nejen z řad dětí a mládeže. Pražské děti měly k dispozici zajímavý a lákavý objekt, který jim tehdy dovedl nabídnout celou řadu aktivit v jejich volném čase a umožnil celé řadě dětí i realizaci jejich zájmů. Tento dům byl organickou součástí školského bloku, byl rozsáhlou několikapatrovou budovou, kde se kromě pionýrů mohli za určitých podmínek scházet i ostatní žáci z vedlejších škol. Také já spolu se svými přáteli nebo spolužáky jsem se občas dostal do tohoto zařízení, kde jsem se mohl zúčastnit různých turnajů například v šachu nebo ve stolním tenise, či na jiných akcích. Chodili jsme tam společně i s Petrem a dalšími kamarády, i když jsme nebyli pionýry, ale měli jsme volný přístup do některých prostorů, kde jsme mohli realizovat své zájmy. Petr tehdy velmi dobře hrál na kytaru a dovedl pěkně zpívat, čímž si získal okamžitě pozornost ostatních dětí, které byly jeho pozornými posluchači. Pionýrský dům byl také místem, kde se provádělo takzvané „šátkování“ pionýrů, při kterém byly vybraným, nově přijatým, členům pionýrské organizace uvazovány na krk pionýrské šátky. Tehdy šlo skutečně o výběrovou organizaci, do které byli přijímáni jen ti, kteří měli dobré učební výsledky a neměli ve škole problémy s chováním. I já jsem časem zatoužil se stát členem této organizace a to ne z nějakého přesvědčení, ale proto, že se mi líbilo na pionýrech, jak nosí pionýrské šátky, které mi připomínaly junáky, o kterých jsem četl ve starších knížkách a časopisech a obdivoval jsem jejich šátky. Skutečně se mně podařilo stát se pionýrem, i když jsem zrovna úplně nesplňoval podmínky přijetí a nějakou dobu jsem tento šátek nosil. Po určité době jsem s jeho používáním úplně přestal, protože naše učitelky na jejich denním nošení ve škole netrvaly.

V pozdějších letech, kdy jsme již byli starší, tak se naše výpravy zaměřovaly do míst dalších, vzdálenějších částí Prahy a jejich nejbližšího okolí. Objektem našeho zájmu se stala i pražská čtvrt Šárka, zejména její část nazývaná Divoká Šárka s hlubokým kaňonem s průzračným potokem, s vysokými skalními útvary, lesy a louky, na nichž se od jara do podzimu pasou ovce a kozy, se strmými skalami, po kterých jsme lezli, i když to bylo zakázáno z důvodu nebezpečí pádu. Naštěstí se nikomu z nás nic nestalo. Šárka bývala výletním místem Pražáků a pamatuji si i doby, kdy se zde jezdily motokrosové závody a soutěžilo se i v jízdě motocyklů do vrchu. Kdysi jsem se od jednoho svého spolužáka dozvěděl o existenci jistého podzemního prostoru v pískovcovém svahu v horní části Šáreckého údolí, nacházejícího se asi jeden kilometr západně od konečné smyčky tramvají v Liboci. Mělo jít o volně přístupný objekt se dvěma vchody, skrývající ve svém nitru dlouhé chodby a příčné spojovací chodby. Rozhodli jsme se, že se společně pojedeme na tento kryt podívat a tak jsme se jednou v neděli zásobili jídlem na celý den a vydali se k němu. První vstupní vchod blíže k městu byl opatřen mohutným betonovým osazením s šikmou plochou nad vchodem, kopírující sklon svahu. Vlastním vstupem byl pak poměrně malý vchod v betonové mase, tvořený pravoúhle zalomenou chodbou, která byla propojena s jednou hlavní chodbou. Tomuto vstupu jsme se vyhnuli a pokračovali k dalšímu vstupnímu objektu, který byl podstatně jednodušší a tehdy byl volně přístupný bez jakýchkoliv překážek. Utábořili jsme se před ním, rozdělali ohýnek a povídali jsme si spolu o tomto krytu a o jeho případném prozkoumání. Dovnitř se nám ale nechtělo jít. Mezitím k nám přišli tři vojáci a zajímali se o to, co tam děláme. Neměli však zájem nás tam odtud vykázat, nýbrž sami vešli do tohoto krytu a ztratili se nám ve tmě. Co tam tehdy dělali, to jsme nevěděli, ale když asi po hodině a půl vyšli ven, řekli nám, že jsme je se svým ohněm a kouřem vypudili a proto z krytu odešli. My jsme ještě chvíli poseděli a pak jsme z konečné tramvajové stanice odejeli domů. O své výpravě jsme pak informovali své spolužáky a všichni společně jsme se rozhodli navštívit tento kryt a podívat se dovnitř. Vybaveni jídlem a svíčkami jsme opět jednu neděli vyjeli do Divoké Šárky, abychom prozkoumali vnitřek tohoto objektu. Zjistili jsme, že všechny chodby v podzemí měly jednotný profil v šířce asi dva až tři metry s výškou až dva a půl metru a byly vyraženy v pískovci, což jsme poznali podle toho, že na zemi ve všech chodbách byla vrstva jemného písku. Se zapálenými svíčkami jsme došli až k místu, kde hlavní chodbu protínaly vedlejší chodby a vytvářely tak uvnitř krytu čtvercový objekt, kolem kterého se dalo chodit. Využili jsme toho a postavili jsme ve dvou protějších rozích svíčky, které osvětlovaly část chodeb, tak že se tam dalo chodit. Díky tomu jsme mohli uvnitř krytu hrát na honěnou, protože před pronásledujícím se bylo možné schovat tak, že jsme ulehli vedle stěny do měkkého písku a tím jsme se mu ztratili z dohledu. Tato zábava nám vydržela dost dlouho, a když jsme se potom vraceli k tramvajové zastávce, vylezli jsme na některé skály a rozhlíželi jsme se po okolí šáreckého údolí. Později, když jsem se již v dospělosti šel na tento kryt podívat, tak jsem zjistil, že oba vchody byly uzavřeny ocelovou mříží a uzamčeny.

Poslední rok mého studia na základní škole, osmá třída, byl zahájen tím, že první září nám přihrálo do třídy několik (nikoliv propadlíků, jak ve své jedné povídce uvádí jeden ze známých autorů), ale žáků opakujících osmou třídu na vlastní žádost, protože se buď loňský rok po ukončení základní školy nedostali na místa, kam chtěli po skončení školy jít, nebo si chtěli zlepšit prospěch, aby mohli do těchto míst nastoupit. Jedním z těchto spolužáků, se kterým jsem se skamarádil, byl další Jirka, o rok starší než já, který požádal o opakování osmé třídy, aby si zlepšil známky na vysvědčení, což potřeboval pro to, aby se dostal do učení, kam chtěl po skončení školy nastoupit. Jirka, který byl drobnější postavy, byl svým způsobem extravagantní, což se projevovalo někdy v jeho jednání. Vzpomínám si, že když jsem na něho jednou před jeho domem čekal, vyšel krajícem chleba, silně namazaným máslem, posoleným a na něm měl naskládány kostičky cukru. Byl velkým fandou do chemie a po škole měl do tohoto oboru namířeno. Kromě toho se zajímal o některé zvláštnosti v Praze a byl její znalec. Znal nejmenší uličku, nejmenší dům a dal si jednou práci, aby spočítal všechny průchody na Václavském náměstí. S tímto Jirkou jsem jednou strávil celou neděli, když jsme se vydali pěšky po trase z Karlína směrem na Újezd, odtud na Petřín, z Petřína na Strahov, dále do areálu Pražského Hradu a potom zpátky domů. Dalším spolužákem, který byl pro nás určitou legendou a událostí pro naši třídu, bylo to, když k nám nastoupil jistý o rok starší Vladimír, což byl filmový herec, který byl představitelem jedné z hlavních rolí ve filmu Cesta do pravěku, kde hrál nejmladšího z party kluků. Mimo to hrál i v dalších filmech a jeho dětské role byly nezapomenutelné. Moc jsme si ho ale neužili, protože neustále někde natáčel pro film nebo pro začínající televizi a ve škole často chyběl.

S Petrem a s dalšími přáteli jsem se pravidelně scházel až do konce našeho studia na osmileté základní škole. Závěrečnou zkoušku jsem složil s průměrným výsledkem a po skončení školy, kdy nám začaly poslední dvouměsíční prázdniny, jsme ještě chodili na místa našich her a tam, kde nám bylo nejlépe. Vzpomínám si, že když bylo teplé počasí, tak jsme zase jednou šli s jedním z mých kamarádů opět na štvanický ostrov, kde jsme si v jeho zadní části poblíž vody roztáhli deku, na kterou jsme se posadili a hráli karty. Říční proud byl v těchto místech silný a dno bylo vymleté, což nám klukům, kteří jsme byli na Štvanici častými návštěvníky, bylo zejména při koupání velmi dobře známo. V průběhu tohoto našeho sezení jsme zaznamenali, že kolem nás prošel neznámý kluk a vstoupil nedaleko nás do řeky. Nevěnovali jsme mu zvláštní pozornost a tak, když zašel dál do řeky a začal vyskakovat a potápět se, brali jsme to jen jako, že si ve vodě hraje a koupe se. Kluk však ve svém jednání pokračoval a už i nám to začínalo být divné. Najednou kolem nás proběhl starší muž, vběhl do řeky a tohoto kluka vytáhl. Tak jsme poznali, že se vlastně topil, protože vešel do řeky v místech, kde dno prudce klesalo a on na to nebyl připraven. Tak jsme mohli být svědky utonutí člověka, ke kterému naštěstí nedošlo. Prázdniny pomalu ubíhaly a já jsem dosud nebyl rozhodnut, co budu po prázdninách dělat. Tím pro mne skončila doba mého života, kterou jsem prožil jako žák osmileté základní školy, ve které jsem získal základní vědomosti nezbytné pro další život, který mne v budoucnu očekával.

– Kapitola druhá –

Dospívání

Když jsem již byl žákem osmého ročníku, tak se asi v jeho polovině začínala většina mých spolužáků a jejich rodičů starat o to, jak se bude odvíjet jejich další život, zda půjdou dál studovat, jako například můj spolužák Franta, nebo zda nastoupí do některého z učebních poměrů, které se nám tehdy nabízely. Musím se přiznat, že já jsem si takové starosti nepřipouštěl a nechal jsem vše na svých rodičích. Základní školu jsem stejně jako ostatní ukončil závěrečnou zkouškou s průměrným výsledkem, pouze ze zeměpisu jsem od paní učitelky dostal dostatečnou. Nijak mne to ani nemrzelo, protože jsem byl hlavně rád, že pro mne základní škola již definitivně skončila. Užíval jsem si bezstarostně dva měsíce posledních prázdnin a nijak zvlášť jsem neuvažoval o tom, co budu po jejich skončení dál dělat. Ke konci prázdnin, když jsme se jako bývalí spolužáci postupně rozcházeli, protože se někteří připravovali na další studium na zvolené střední škole a ostatní se chystali nastoupit do učebního poměru, tak jsme se navzájem vídali jen občas. Já jsem už konečně začal přemýšlet, čím se budu dál zabývat, ale stále jsem neměl vyhraněný názor na to, čím bych se chtěl stát. Vzpomínám si jen na to, že mě jeden ze spolužáků z vedlejší třídy lákal, abych se s ním přihlásil do učení na pekaře; toto zaměstnání se mně ale nelíbilo. Díky svému otci jsem byl na poslední chvíli přijat do učiliště tehdejších takzvaných Státních pracovních záloh, což byla výběrová instituce pro výchovu vysoce specializovaných dělníků z vybraných žáků, kde jsem se měl vyučit univerzálním soustružníkem, což byla tehdy preferovaná profese a ne každý měl to štěstí, aby byl do tohoto špičkového zařízení přijat. Zde jsem byl zprvu poučen, že soustružník kovů je především kvalifikovaný pracovník, který má být schopen seřizovat a obsluhovat soustružnické stroje. Očekávalo se od něho, že bude samostatně a odborně provádět všechny práce nutné při strojním obrábění materiálu a že se bude postupně v tomto oboru dále vzdělávat tak, aby byl schopen provádět stále složitější technologické operace. Poté, když jsem byl přijat, tak jsem ještě nijak neuvažoval o tom, jaký budu v budoucnu dělník, spíše jsem byl zvědavý na to, s jakými stroji se při svém povolání setkám a zda budu schopen je obsluhovat.

Učiliště, kam jsem nastoupil, bylo tehdy umístěno v nově postavené budově v Praze na Žižkově a já jsem musel každý den jezdit tramvají z Karlína do Vysočan a odtud ještě kus cesty pěšky, než jsem se k němu dostal. Toto učiliště, ve kterém jsme se učili všeobecně vzdělávací a odborné předměty, bylo špičkově vybavené a tomu odpovídala i úroveň výuky. Zde jsem se prvně setkal s technickými předměty a učil jsem se poznávat základy strojírenské výroby se vším, co s tím souviselo. Škola disponovala moderními přístupy k výuce učňů a pro jejich vzdělávání měla dost odborné literatury a studijních pomůcek. Mezi vyučované odborné znalosti a dovednosti patřilo mimo jiné i technické kreslení ve strojírenství a v kovovýrobě vůbec, dále znalost obecných zásad a postupů při péči o stroje, zařízení, strojní součásti a polotovary a zejména znalost technologie soustružení. Příkladně pro předmět technického kreslení zpracoval jeden z učitelů metodické listy, podle jména jejich tvůrce známé jako Jarišovy, které, jak jsem později zjistil, znali i učitelé z některých jiných učilišť. I když šlo o náročné předměty, jako například již zmíněné technické kreslení nebo předmět vztahující se přímo k našemu budoucímu povolání, nečinila mi jejich výuka žádné větší potíže a vcelku jsem se s jejich obsahem a náročností poměrně slušně vyrovnával. Na praktickou výuku jsem spolu s ostatními učni chodil do jednoho z podniků tehdejšího koncernu ČKD, což byla světoznámá značka „Českomoravská Kolben-Daněk“, převzatá po původních majitelích. Jednalo se o podnik s názvem „Sokolovo“ v Českomoravské ulici, který byl součástí skupiny podniků, označených touto značkou a v jeho prostorách bylo i samostatné učňovské středisko, které jsme jako učni navštěvovali. Při prvním zahájení naší praktické výuky byl naší skupině představen náš mistr výrobního výcviku, kterým byl poměrně mladý učitel. Své učení jsme zahájili tím, že se nám představil a po úvodních slovech začal každému z nás přidělovat soustruh, na kterém jsme měli pracovat. Mně jako poměrně vysokému učni byl přidělen soustruh, jak si vzpomínám, značky Wolmann. Byl to velký stroj s poměrně výměnnými těžkými díly a rychlost otáčení upínací hlavy se nastavovala dvěma velikými pákami. Kromě tohoto soustruhu byla řada menších strojů, Zbrojovek, u kterých se rychlost otáčení nastavovala pomocí otáčivého kotouče a na kterých pracovali mí spolužáci. Mě se práce na přiděleném velkém soustruhu po čase počala zajídat a tak jsem využíval každou možnost pracovat na tomto menším soustruhu. Náplň naší výuky spočívala v tom, že jsme se postupně učili pracovní postupy, seznamovali jsme se s pracovními prostředky a metodami včetně sestavení nástrojů a materiálů pro vlastní práci na soustruhu. Zabývali jsme se přípravou pracovního procesu, učili jsme se seřizovat funkce stroje, upnutí a vyrovnání obrobků a nástrojů. Nedílnou součástí byla kontrola používání řezacích nástrojů a znalost nastavení a řízení strojů pomocí příslušných obsluhovacích prvků. Postupně jsme se učili jak odzkoušet vyrobené předměty s použitím různých měřicích a zkušebních přístrojů. K tomu, abychom dosáhli praktické dovednosti, učil nás mistr volit postupy práce a technologické podmínky soustružení, potřebné nástroje, pomůcky a materiály, upínání nástrojů, polotovarů a obrobků a ustavování jejich polohy na soustruhu a ošetřování a údržbu soustruhů, nářadí, nástrojů a pomůcek. Práce u soustruhu nebyla zvlášť náročná, protože po nastavení základních funkcí byla prakticky jeho další činnost automatická. Stačilo jen stát a pozorovat, jak soustruh pracuje a případně korigovat jeho činnost. A právě to stání na jednom místě bylo pro mne jako pro kluka, který byl zvyklý neustále se někde pohybovat, určitým zdrojem problémů, protože jsem se stále více začínal zajímat o věci a činnosti kolem sebe a sledování práce na soustruhu mne postupně přestávalo bavit. Zákonitě toto mé učení skončilo tak, jak muselo. Mistru výrobního výcviku, který nás měl na starosti, se tento můj přístup k učení nelíbil, a podle toho mne na konci školního roku ohodnotil jako nevyhovujícího. Musel jsem, i přesto že jsem v teoretické oblasti měl poměrně slušné studijní výsledky, toto učení koncem června opustit a pokusit se sehnat si jiný učební obor. Pokud mohu hodnotit své účinkování v tomto oboru, musím konstatovat, že jsem měl možnost poznat práci ve strojírenském závodě a této práce se i krátce zúčastnit. Po odchodu z učiliště jsem nabyté znalosti a vědomosti z tohoto oboru ve svém dalším životě prakticky již nikde nemohl uplatnit, protože jsem již nikdy na žádném soustruhu neměl příležitost pracovat.

V průběhu tohoto studia jsem spolu s dalšími učni zažíval celou řadu příhod, na které si občas vzpomenu. S některými učni jsem se blíže seznámil a společně jsme se po vyučování scházeli, abychom prožívali svá dobrodružství, kterých nebylo málo. Ve škole jsme potom tvořili určitou skupinu, která se bohužel někdy podílela i na některých nešvarech při vyučování. Například při jedné hodině naší tělesné výchovy, kterou měla na starosti mladá učitelka, jsme tehdy měli absolvovat běh na tři kilometry v okolí učiliště, kdy nám byl měřen čas. Já a mí kamarádi jsme vyběhli na tuto trať, ale za nejbližší zatáčkou jsme přestali běžet, větší část trasy jsme prošli a do cíle jsme poté přiběhli s dlouhým zpožděním. Paní učitelka to zákonitě vzala jako naši schválnost a celý případ měl dohru ve vedení školy. Nakonec bylo rozhodnuto, abychom my všichni, kteří jsme takto znevážili celou učební hodinu, byli povinni pod dohledem dalších učitelů, kteří byli rozestavěni na trati, uběhnout tuto trať znovu, v plném tempu bez jakéhokoliv odpočinku, což se také stalo. Tím celá záležitost skončila a my jsme si uvědomili, že v rámci učiliště nejsou trpěny žádné excesy ze strany učňů. Jinou, neméně zajímavou událostí bylo vyslání naší třídy na čtrnáctidenní brigádu ke sběru brambor do Jižních Čech. Byli jsme tehdy odvezeni autobusem do hraničního prostoru daleko za Vyšším Brodem do bývalé, již opuštěné vesnice po vysídlených původních německých obyvatelích, kde byly všechny domy pobořeny až na jeden zachovalý velký statek, který byl užíván místním Státním statkem a ve kterém jsme byli ubytováni. V průběhu dne vždy po snídani jsme byli odvezeni na obrovské bramborové pole, po kterém jezdil pásový vyorávač brambor, který vyorával brambory a z pásu je vysypával do vyorané brázdy. My jsme po jeho průjezdu museli vyorané brambory rychle sbírat. Byla to jednotvárná a nevděčná práce a my jsme měli co dělat, abychom mu stačili. Proto jsme s úlevou přivítali, když se traktoristovi vyorávač poškodil a on s ním z pole odjel. Naše radost netrvala dlouho, protože přijel na pole s vyorávačem, takzvaným čertem, který vyorané brambory rozhazoval do vedlejších řádků, kde jsme je museli sesbírat, a tím se naše práce stala ještě namáhavější. Určitým povyražením pro nás bylo, když jsme si po skončené denní šichtě mohli jít prohlédnout opuštěné domy, které byly uvnitř zničené a měly vytrhané podlahy od nájezdu „zlatokopů“, kteří zde hledali ukryté cenné věci po původních německých obyvatelích. To, že jsme byli již v pohraničním pásmu, bylo potvrzeno i tím, že kromě několika zaměstnanců statku jsme nikoho jiného nepotkávali. Bylo pro nás proto zážitkem, když jsme zahlédli vojáka, který jel z lesa s koňským povozem a na krku měl ruský bubínkový samopal. Vždy, když se mi tato vzpomínka vybaví, vzpomenu si na pohraničníky ze známého filmu „Král Šumavy“, kteří chodili stejně vyzbrojeni při svých pochůzkách v blízkosti státních hranic. Nás brigádníky měl na starosti jeden mladý zaměstnanec státního statku, který nám přiděloval práci a staral se o nás v době, když jsme ke konci dne skončili svůj pobyt na bramborovém poli. Na statku měl několik koní, mezi nimi i jednoho jezdeckého a jeden z nás měl to štěstí, že se mohl pod dohledem onoho pracovníka na něm krátce svézt.

S nuceným odchodem ze strojírenského učiliště jsem si nedělal těžkou hlavu a začal jsem si bezstarostně užívat dva měsíce prázdnin stejně tak jako kdybych skončil studium na základní škole. Neuvědomil jsem si však, že po nástupu do učení jsem byl automaticky zařazen mezi pracující třídu a ty dva měsíce jsem byl vlastně nezaměstnaný bez toho, že bych odevzdával zdravotní a sociální dávky. To se potom později projevilo při mém důchodovém řízení, kdy jsem z tohoto důvodu přišel o jeden započitatelný rok. Své rodiče jsem svým odchodem z tohoto učení nijak nepotěšil, ale přesto mě pomáhali najít jiné místo, ve kterém bych se mohl uplatnit. V tom se angažovala zejména moje matka, která se mnou vybírala příhodná učiliště a posléze se mnou navštěvovala jejich náborová střediska. Jednou z možností bylo železniční učiliště, kde byli ochotni mne přijmout do učebního poměru na tři roky. Byl jsem posléze rozhodnut do tohoto povolání nastoupit, protože jsem si vzpomněl na svého dědečka, který u dráhy několik let pracoval a já jsem chtěl jít v jeho stopách. Po předběžném projednání možnosti mého přijetí byl se mnou sepsán vstupní dotazník a já jsem byl v rámci přijímacího řízení poslán k lékařskému vyšetření, které dopadlo celkem pozitivně až do té doby, než jsem přišel k očnímu lékaři. Toto byl první zásadní zlom v mém dalším životě! Oční lékař sice konstatoval, že mám dobrý zrak, pokud šlo o jeho ostrost, ale poté mne začal vyšetřovat na tzv. barvocit, což je schopnost poznávat a rozeznávat barvy. K tomu sloužila příručka s barevnými obrazci, ve kterých byla skryta různá písmena, číslice a jiné symboly. Lékař zjistil, že rozlišení dvou a více barev, pokud byly ostře ohraničené, bez odstínů, nebylo pro mne problémem, potíže nastaly teprve tehdy, když na obrazcích byly hledané symboly jen nepatrně barevně odlišeny od ostatních barev a mě se je nedařilo nalézt. Lékař proto konstatoval, že mám snížený barvocit a řekl mi, že s touto oční vadou nemohu k železnici nastoupit, protože se na ní používá celá řada barevných signalizačních světel, s jejichž rozpoznáním bych mohl mít potíže. Z tohoto důvodu jsem nemohl být k železnici přijat a musel jsem se poohlédnout po jiném povolání. Tento můj náhodně zjištěný zdravotní problém se promítl v mém dalším životě a měl pro mne do budoucna podstatný význam.

Při dalším pokusu o získání učebního poměru jsem proto využil nabídku Obvodního stavebního podniku, který měl své sídlo v Karlíně a který nabízel případným zájemcům možnost vyučit se v učebním oboru stavebním klempířem. Z počátku jsem nevěděl, co toto povolání obnáší, ale pak mi otec vysvětlil, že jde o zaměstnání, kde se pracuje převážně s plechem a na střechách domů. Toto povolání mne zaujalo už proto, že to měla být práce venku v terénu a ne v továrně u nějakých strojů. V náborovém středisku jsem byl podrobně informován o tom, co tento učební obor zahrnuje. Učni se učili zhotovovat, montovat a opravovat jednoduché výrobky pro klempířské stavební konstrukce (odvodnění střech, oplechování a lemování stavebních konstrukcí), tj. volit, používat a udržovat nástroje, nářadí, ruční mechanizované nářadí a pracovní pomůcky pro ruční zpracování jemných plechů a profilů. Dále volit, seřizovat a obsluhovat stroje a zařízení pro výrobu klempířských výrobků, volit pracovní postupy, materiály a výrobky, ručně a strojně zpracovávat jemné plechy a profily na klempířské stavební výrobky. Vedle toho se učili dodržovat předpisy bezpečnosti a ochrany zdraví při práci a hygieny práce. Poté, co jsem se orientačně seznámil s tímto pracovním oborem, tak se mnou sepsali náboroví pracovníci učební smlouvu a od začátku září jsem do tohoto učebního poměru nastoupil. Na teoretickou přípravu jsem chodil do učiliště v Pštrosově ulici v Praze 2, což byla škola, kde se kromě oboru stavebního klempíře vyučoval i obor instalatérství a byl zde vyučován i obor autoklempířství. Obsahem učebního poměru bylo kromě toho, co jsem se již dříve dozvěděl, výuka a osvojení průpravných činností, což znamenalo umět číst a zhotovovat pomocné dílenské náčrty jednoduchých klempířských výrobků a konstrukcí, provádět pomocné výpočty rozměrů klempířských výrobků a konstrukcí a spotřeby materiálů pro jejich výrobu. Struktura naší výuky byla podobná tomu, kterou jsem zažil v učilišti Státních pracovních záloh. I zde byl předmět technického kreslení, který mne v podstatě interesoval, protože jsem se o kreslení technických výkresů poměrně dost zajímal. Otec měl doma ve své knihovně příručku technického kreslení pro konstruktéry a já jsem se snažil ve svém volnu některé výkresy překreslovat. Když jsem v průběhu prvních hodin výuky ve třídě vytáhl z tašky část Jarišových listů, které mně zbyly po ukončení mého předchozího učebního poměru, neuniklo to mému vyučujícímu učiteli, který je okamžitě poznal a pochopitelně ho zajímalo, kde jsem k nim přišel. Když jsem vysvětlil, za jakých okolností k tomu došlo, stal jsem se pro něj zprvu učněm, se kterým by mohly být problémy, ale po čase zjistil, že můj přístup k učení je poměrně odpovědný a nakonec jsem se z jeho pohledu zařadil mezi ty lepší žáky. Se svými spolužáky jsem se poměrně rychle sblížil, i když jsem byl o rok starší než oni. Naše zájmy byly vesměs totožné a tak nedocházelo mezi námi až na nepatrné výjimky k nějakým svárům nebo k názorovým rozdílům.

Výrobní výcvik jsme zahájili v dílně jednoho domu v Praze na Smíchově pod vedením starého letitého mistra, který nás měl naučit základy klempířského řemesla. Šlo o člověka, který byl vychován jako živnostník ve třicátých letech minulého století, a byl kromě jiného zvyklý na maximální šetření s veškerým materiálem. Dával to najevo i v případě, který souvisel s naším pobytem v této dílně. Součástí dílny byla velká kamna, ve kterých se tehdy kupodivu používal k topení poměrně nedostatkový koks. Tato kamna se před koncem vyučovací doby nechala vždy vyhasnout a dva učni, kteří měli ten den na starosti úklid dílny, museli podle jeho pokynu z vyhrabaného popela vždy vybrat nespálený koks, který se následujícího dne přidával k novému koksu určenému k topení. My jsme se začali učit své řemeslo s pilníkem v ruce, kdy jsme nejprve pilovali hroty určené pro výrobu objímek používaných k upevnění střešních svodů na stěny budov. Postupně jsme se učili zacházet s nástroji, pomocí kterých se zpracovával plech určený k použití na střechách a jiných částech domů, Šlo zejména o ohýbací stroje, stáčecí stroje, pákové nůžky na plech, ohýbací kleště, kladiva a zejména jsme se učili používat ruční benzinové páječky, takzvané benzínky, které se používaly při letování plechových spojů při práci na střechách. V průběhu tohoto prvního ročníku jsme se postupně učili zacházet s plechem a vyrábět základní klempířské komponenty, jak např. žlaby, odtokové svody, kolena a další přípravky používané při montážích na střechách. Dokonce jsme byli odesláni na krátký svářecí kurs, abychom se seznámili s používáním svářecí aparatury a vyzkoušeli si pod dohledem svařování v praxi. V závěru výuky v tomto ročníku jsme již byli schopni například mimo jiného samostatně vyrábět kompletní střešní okna, žlabové rohy, výtoková kolena a jiné součásti, které se používaly při montážích na střechách nebo na fasádách opravovaných domů.

Po skončení prvního ročníku nás v průběhu školních prázdnin vyslalo učňovské středisko k našim mateřským provozovnám na jednoměsíční praxi, kde jsme měli za úkol poznat a seznámit se s praktickou činností klempířů při jejich práci přímo v terénu a dospět k poznání, co obnáší výkon klempířské práce. Nikdy nezapomenu na to, když mne přivítal provozář pan Šilha, tehdejší vedoucí klempířské provozovny, která byla v Karlíně v Pernerově ulici, nedaleko základní školy, kam jsem osm let chodil. Byla to stará špinavá dílna, která již něco pamatovala a tomu odpovídalo i její prostředí. Zde jsem se zpočátku seznamoval s ostatními klempíři a poznával jsem pozvolna taje této práce. Později jsem byl vyslán na konkrétní stavební akci, kde jsem se měl hlásit u vedoucího party klempířů, který mě dostal do své péče. Tito klempíři tehdy pracovali spolu se zedníky a pokrývači na generální opravě budovy základní školy na jednom ze žižkovských náměstí. Vzpomínám si, že klempíři, ke kterým jsem byl přidělen, zrovna opravovali fasádu školy a k tomu používali takzvané zednické klece, což byly v podstatě dřevěné můstky zavěšené na lanech, jejichž posunování nahoru a dolů se provádělo ručně pomocí kladkostrojů. Byl jsem vyzván, abych s nimi v této kleci pracoval, což pro mne byl nevšední zážitek. Klec se neustále houpala a já jsem se zpočátku křečovitě držel všeho, co bylo možné. Hrůzu ve mně vzbuzovalo zejména nízké zábradlí. Tento strach jsem postupně překonával a v pozdější době mi práce v těchto klecích nepřipadala nijak těžkou a nečinila mně žádné větší potíže. Větší část měsíce před svou dovolenou jsem strávil na této stavbě a měl jsem možnost okoukat něco z klempířského řemesla a především jsem postupně začal ztrácet strach z výšek.

Před zahájením výuky ve druhém ročníku mne potkala další učňovská brigáda, na kterou jsem odejel s ostatními učni naší třídy. Byl to sběr chmele, na který byli vysíláni nejen učni z učňovských středisek, ale i studenti některých středních škol se svými profesory, jak bylo tehdy zvykem. Vzpomínám si, že tuto naší chmelovou brigádu jsme prováděli na chmelnicích nedaleko západočeské vsi Hořesedly, která byla brigádnickým centrem, do kterého byli soustředěni všichni učňové a studenti, kteří zde byli ubytováni. Naše skupina byla umístěna do větší stodoly jednoho z místních statků, do které byly navezeny slamníky, na nichž jsme spali. Všichni jsme chodili brzy ráno po snídani na chmelnice ručně trhat chmel a to i přesto, že v té době již existovaly kombajny na sklizeň chmele a jeden z nich byl umístěn právě i v Hořesedlích. Jak jsme později zjistili, u tohoto kombajnu pracovali výhradně vězni, kteří byli ubytováni pod dozorem v samostatném objektu se zákazem vstupu pro ostatní brigádníky. Tuto skutečnost jsme se dozvěděli tak, že jednou pozdě večer, po večerce, i když to bylo zakázáno, se jedna skupina učňů rozhodla tajně navštívit jednu z ubytoven studentek. V noci si však spletli objekt a začali se dobývat do ubytovny vězňů, což vyvolalo nepředstavitelnou reakci, protože se dozorci střežící vězně domnívali, že chce někdo vězňům pomoci k útěku. Druhý den nastalo velké vyšetřování, ke kterému přijeli kriminalisté z Prahy a které se nevyhnulo ani nám. Naštěstí se vše brzy vysvětlilo a my jsme pokračovali ve své brigádnické činnosti až do jejího konce.

Druhým rokem jsme byli zařazeni do jiné učňovské dílny a již jsme začali v rámci praktického výcviku samostatně pracovat na střechách a ověřovat si takzvaně „na vlastní kůži“ základní pracovní postupy nejčastěji používané při klempířské práci. S pokračující teoretickou výukou ve škole jsem opět neměl žádné problémy, protože mne učení bavilo a zajímalo. Mne z teoretických předmětů kromě hlavního předmětu bavilo především již zmíněné technické kreslení, ve kterém jsme se učili rýsovat návrhy rozvinutých plášťů od jednotlivých klempířských prvků, které se potom přenášely na tabule plechu, vystřihovaly se a po úpravě na klempířských strojích se sestavovaly do konečné podoby. To pro mne nebylo problémem, protože jsem měl určité znalosti z předchozího učiliště, které jsem mohl uplatnit při jeho výuce. Hlavní předmět, teorii stavebního klempířství, nás hned od začátku našeho učebního poměru učil mladý učitel, pan Kulda, který se později stal našim třídním učitelem. Kromě výuky v naší třídě se snažil organizovat naši mimoškolní zájmovou činnost a v rámci celé školy zajišťoval působení organizace tehdejšího Československého svazu mládeže, známého jako ČSM. Jeho aktivity byly poměrně rozsáhlé, protože se vedle toho ještě věnoval svému koníčku, což bylo organizování turistických kroužků mládeže, kde aktivně pracoval s jejich členy a propagoval mezi nimi hnutí blížící se svým pojetím skautingu. Také v naší třídě byl iniciátorem založení takového kroužku, jehož členem jsem se stal i já. Vzpomínám si, jak některé z nás jednou pozval na soutěž v orientačním běhu, který organizovali členové jím vedeného kroužku. Soutěžili jsme jako hlídka a do cíle jsme přiběhli jako první, ale nezvítězili jsme, protože jsme vynechali jeden kontrolní bod. Další jeho akcí v našem turistickém kroužku byl dvoudenní cyklistický výlet v průběhu pozdního jara, ale bohužel v době, kdy jsme my, kteří jsme měli vlastní kola, nebyli ještě na takovou túru fyzicky připraveni. Podle toho také naše putování vypadalo. Vyjížděli jsme v odpoledních hodinách směrem k hradu Křivoklát, a když nás čekalo první táhlé stoupání, tak už jsme byli schopni tato kola jen vést. Dojeli jsme na plánované tábořiště tehdy ve volné přírodě, kde jsme postavili stany a přenocovali. Byl to můj první nocleh v přírodě a tak k ránu, i když během dne bylo horko, tak jsem se k ránu probudil, protože mě byla zima a nemohl jsem dál spát. Během dne však bylo krásné počasí a tak jsme se po obědě při zpáteční cestě vykoupali, což bylo pro nás pohromou, neboť na nás dolehla únava a naše jízda na kolech se stávala utrpením. Mně při zpáteční cestě postihl defekt, který jsem nebyl schopen na místě opravit a tak kolegové pokračovali v cestě dál beze mne a já jsem se měl do Prahy vrátit vlakem. V nejbližší vesnici se mi však podařilo kolo opravit a tak jsem sám pokračoval v cestě domů bez toho, že bych měl šanci své spolužáky dostihnout. Do Prahy jsem dojel v pozdních večerních hodinách a druhý den jsem se dozvěděl, že i někteří další účastníci výletu měli fyzické problémy a tak jejich cesta do Prahy byla rovněž strastiplná. Díky iniciativě tohoto učitele jsem se stal předsedou třídní organizace a později i členem celoškolského výboru. Tento učitel později zorganizoval jednotýdenní svazácké školení pro předsedy třídních organizací z celé školy a jejich zástupce, spojené s lyžařským výcvikem, které bylo organizováno v zimním měsíci v zapůjčené podnikové chatě postavené nad Malou Úpou v Krkonoších. Denní režim probíhal tak, že během dopoledne jsme měli lyžařský výcvik a po obědě pak vlastní školení. Tady jsem se ponejprv ve svém životě jako čistokrevný Pražák postavil na lyže a zkusil jsem si, jaké je to na nich stát a jezdit. Dopadlo to však neslavně, protože jsem měl půjčené lyže a jejich vázání nebylo zcela v řádném stavu, takže zejména při sjezdech jsem měl značné potíže se na lyžích udržet. Tato akce měla i svou zvláštnost v tom, že mezi námi účastníky byla jediná dívka, která se učila v oboru instalatér v jedné ze tříd našeho učiliště. Protože byla ve třídě jediná, tak si ji spolužáci zvolili jako předsedkyni třídní organizace a ona se proto také účastnila tohoto školení. I když nebyla nijak nápadnou krasavicí, stala se ihned po příjezdu do chaty předmětem zájmu některých učňů, kteří začali usilovat o její přízeň. Dokonce to došlo tak daleko, že se kvůli ní dva z účastníků mezi sebou poprali. Ale žádný větší incident se nekonal a školení proběhlo až do jeho konce bez podobných výstřelků.

Nadále probíhal náš další učební proces a my jsme studovali a připravovali jsme se na své budoucí povolání. Rozmanitost klempířské práce mne začala bavit, protože každá stavba, každá střecha nebo fasáda na domě měla svůj specifický charakter a záleželo na klempíři, jak byl schopen se s těmito odlišnostmi vypořádat. V průběhu tohoto školního roku byla opět po pěti letech zahájena celorepubliková příprava na druhou celostátní spartakiádu, do které se mělo zapojit i naše učiliště stanoveným počtem vybraných cvičenců. V rámci tělesné přípravy, kterou jsme měli jako součást naší výuky, dostala naše paní učitelka, bývalá aktivní sportovkyně, za úkol vybrat z naší třídy skupinu žáků, kteří se měli připravovat a později zúčastnit na této tělovýchovné akci. Uvažovala i o mě, ale já jsem po neblahé zkušenosti z první spartakiády, na které jsem musel jít povinně cvičit, dělal vše pro to, abych se tomuto nácviku vyhnul. Pamatoval jsem si ještě, že tehdy po ukončení školního roku probíhal na strahovském stadiónu každodenní nácvik zaměřený na soulad všech cvičenců vybraných pro vystoupení na této spartakiádě. Pro mne to znamenalo každý den ráno jet do strahovského areálu, kde jsem s ostatními cvičenci asi týden procvičoval nástup na seřadiště, nástup před Branou borců, vstup na stadion, nalezení své značky, na které jsem měl stát a cvičit a vlastní nácvik společného vystoupení. Byly to celodenní nácviky a já jsem to považoval za určité omezení svého volného času, protože většina mých spolužáků si již spokojeně užívala své prázdninové volno a já jsem se vracel domů až pozdě odpoledne a z prázdnin jsem nic neměl. Věřím tomu, že pro mimopražské účastníky tohoto spartakiádního cvičení byla účast na něm příjemnou záležitostí, protože se dostali do hlavního města, které si mohli v době svého volna prohlédnout, ale pro pražské, zejména mladé účastníky to v řadě případů byla ztráta času. Po této neblahé zkušenosti se mi tehdy podařilo, že jsem nebyl do nácviku na druhou spartakiádu zařazen a tato spartakiáda se tak musela obejít bez mé účasti. Protože naše učiliště nemělo vlastní tělocvičnu, byli jsme nuceni jezdit na tělesnou výchovu do různých tělovýchovných zařízení v Praze. Vzpomínám si, že jedna tělocvična z nich byla v bývalé Michelské plynárně a pro nás bylo zajímavé to, že po celém objektu plynárny byl volně přístupný rozvod sodové vody, kterou plynárna vyráběla pro své zaměstnance. Jiná velká tělocvična byla v Nuslích a pro nás to znamenalo hned ráno jezdit do této tělocvičny na tělovýchovu a poté odjet do učiliště na další část výuky. Stalo se ale jednou, když jsme se vraceli do učiliště, kdy byla první hodinu naše třída prázdná, že někdo ze spolužáků umístil na nástěnku hanlivý nápis, hrubě urážející jednoho z našich učitelů, kterého jsme měli hned následující vyučovací hodinu. My, kteří jsme přijeli z tělovýchovy, jsme si po příchodu do třídy tohoto nápisu nevšimli, protože nástěnka byla pověšená vzadu za námi. Když zmíněný učitel vešel do třídy, okamžitě si tohoto nápisu všiml, protože stál čelem k němu a reagoval na to tím, že ze třídy ihned odešel. Vrátil se s ředitelem školy a s naším třídním učitelem a začalo se zjišťovat, kdo byl autorem tohoto textu. Bylo zřejmé, že k tomu muselo dojít během naší tělesné přípravy a tak nebylo těžké zjistit, kdo z nepřítomných učňů na této výuce měl zájem našeho učitele takto ponížit. Závěr byl jednoznačný. Onen spolužák, který s námi na tělovýchově nebyl a mohl tak nerušeně tento nápis z papírových písmenek sestavit, byl okamžitě z učení vyloučen a dále jsme se o jeho dalším osudu nic nedozvěděli.

Během celého studia jsem se skamarádil s většinou spolužáků, i když jsem byl starší, než byli oni. Prožíval jsem s nimi celou řadu příhod, o kterých by se dala napsat další kniha. Kromě těchto přátelství mne potkávala celá řada událostí, se kterými jsem se v těchto dobách setkával. Vzpomínám si na jednu z nich, která se mi na delší dobu vryla do paměti a o které jsem přemýšlel. Obdržel jsem totiž jednoho dne dopis, který byl adresován přímo mně, ve kterém mě neznámý pisatel zval na setkání dalších osob, což mělo být, jak si vzpomínám, někde na Praze 6 v Dejvicích. Ačkoliv mě nebylo známo nic o tom, že bych se měl v této době s kýmkoliv sejít, rozhodl jsem se, že se pojedu na určené místo podívat a zjistit, o co se vlastně má jednat. Po příjezdu na uvedené místo jsem uviděl několik mladých lidí, se kterými jsem se nikdy před tím nesetkal a kteří spolu rozmlouvali. Když jsem se přihlásil, že přijíždím na základě zaslaného dopisu, stal jsem se středem pozornosti, protože jak jsem později zjistil, očekávali místo mne někoho jiného, kdo vystupoval pod mým jménem a od něho znali mou adresu. Pro mě to bylo nečekané rozuzlení, protože jsem čekal cokoliv jiného, než k čemu došlo. Pochopil jsem, že jsem nezvaným návštěvníkem a rozhodl jsem se k odchodu. Pak jsem mezi účastníky spatřil jednu dívku, která se mi zdála povědomá, a také na ní bylo vidět, že ji někoho připomínám. Dali jsme se do řeči a já jsem zjistil, že tato dívka je mou bývalou kamarádkou z dětství, protože bydlela se svými rodiči v našem domě o patro výš a tak jsme se prakticky denně setkávali až do doby, kdy se s rodiči odstěhovala. Také ona mne poznala a tak jsme si měli o čem vyprávět, přičemž mi řekla, že o dopise, který jsem obdržel, nic nevěděla. Po delší době jsme se rozloučili a ona mi slíbila, že se za mnou přijede do Karlína podívat. Po kratší době opravdu přijela a přivezla sebou svou kamarádku, kterou mi představila. Té ukázala, kde kdysi bydlela a spolu jsme se byli podívat na některá místa našeho mládí. Jana, jak se tato dívka jmenovala, spolu s kamarádkou ještě párkrát za mnou přijely, ale po delší době tyto jejich návštěvy ustaly a já jsem se s Janou už pak více nesešel. Hovořím o této příhodě proto, že se mi v budoucnu, jak o tom budu dále vyprávět stalo něco podobného a co tehdy vyvolalo v mé mysli určitou reminiscenci na tento příběh.

Po skončení druhého roku učení nás učiliště již natrvalo poslalo do praxe na naše mateřské provozovny a tak i já jsem znovu zamířil do té své. Mezitím byly všechny Obvodní stavební podniky v Praze spojeny do jednoho podniku a naše stará klempířská provozovna byla přestěhována do objektu v Křižíkově ulici, kde byly postaveny nové provozní prostory, mezi nimi i nová klempířská dílna. Provozář pan Šilha mne opět přivítal a okamžitě mne natrvalo přidělil k jedné partě klempířů, v níž jsem měl pracovat jako její stálý pracovník. Tato klempířská parta pracovala rovněž na Žižkově a já vybavený základními pracovními nástroji uloženými ve velké montážní brašně, šel jsem se přihlásit k jejímu vedoucímu. Vzpomínám si, jak jsem přišel na uvedenou adresu, kde měla tato parta pracovat a v domě nahoře na půdě jsem hledal své budoucí spolupracovníky. Jak jsem se tak sám pohyboval po půdě, spatřil mě jeden z mladších klempířů pracující na střeše, který se mne zeptal, co tam dělám. Když jsem mu vysvětlil, proč jsem přišel, tak zavolal vedoucího party se slovy „pane mistr, je tu nějaký bažant, který byl k nám přidělen“, a tím mě ostatním představil. Vedoucí skupiny, takzvaný parťák, pan Slavíček mne vcelku dobře přijal, ale já jsem si pomyslel, že v této partě, zejména při styku s tím mladým budoucím spolupracovníkem, který mne z mého pohledu tak nevybíravě uvítal, nebudu mít asi příliš dobré vztahy, protože jsem jeho přivítání nepovažoval za přátelské gesto, spíše naopak. Krátce na to jsem ale zjistil, že to je jen o rok starší klempíř než já a nakonec jsme se spřátelili a stali jsme se velmi dobrými kamarády. Jarda, jak se tento můj spolupracovník jmenoval, byl kolega, který nezkazil žádnou legraci. Spřátelili jsme se už proto, že na střeše bylo nutné provádět některé pracovní postupy ve dvojici a my dva jsme se dosti často a dobře doplňovali. Měl jsem štěstí, protože díky panu Slavíčkovi, kterému jsme my s Jardou vykali a oslovovali ho „pane mistr“, protože patřil mezi nejlepší klempíře na celé provozovně a vzal si mě pod patronát, jsem při práci s ním průběžně získával neocenitelné zkušenosti z provádění klempířských prací a postupně jsem se od něho naučil vše, co jsem ke své práci potřeboval znát. Tím, že se mně zpočátku věnoval, jsem získal mnoho potřebných návyků a znalostí z klempířského řemesla a dá se říci, že mne prakticky vyučil. Pod jeho vedením jsem se naučil pracovat hlavně s pozinkovaným plechem, ze kterého jsme vyráběli všechny prvky používané při práci na střeše nebo na fasádách domů a zároveň jsem se seznámil s obsluhou strojů používaných při jejich výrobě. Úplně jsem se zbavil strachu z výšek a časem pro mne nebylo problémem chodit po střechách i po jejich okrajích, zejména při montáži střešních žlabů. Součástí klempířského řemesla bylo i umění pracovat na provazovém žebříku, který se občas používal především při montáži žlabových svodů vedoucích ze střechy na zem. Mistr i Jarda šplhali po tomto žebříku jako opice, já jsem se k tomu moc nehrnul, i když jsem si to asi ve dvou případech také zkusil a zjistil jsem, že to není žádná legrace. Raději jsem pracoval na přistaveném trubkovém lešení, které se tehdy začínalo používat, i když si pamatuji ještě na lešení stavěné s pomocí ukotvených dřevěných žebříků, mezi kterými byla natažena prkna pro chůzi řemeslníků, kteří na nich pracovali.

V naší partě byl jejím dalším stálým členem kromě pana mistra, Jardy a mne ještě čtvrtý pracovník, Ota, původním povoláním bankovní úředník, který se stal klempířem v období celostátního snižování počtu pracovníků v nevýrobní oblasti, kdy musel z organizačních důvodů ze svého zaměstnání odejít. Využil tehdy možnost, aby se zaučil na toto řemeslo, a vedl si v něm poměrně dobře. Byl z nás nejstarší a svou bývalou profesi využíval, když bylo potřebné takzvaně zaměřit každou akci, kterou jsme měli přidělenou a kdy bylo vždy nutné předem spočítat množství potřebného materiálu a provést seznam potřebných komponentů, které se buď připravovaly, nebo vyzvedávaly ze skladu. Při ukončení práce bylo nutné zpracovávat předběžnou kalkulaci práce pro vyúčtování a pro stanovení výše výplaty, což byla také jeho práce. Dalším mým spolupracovníkem, který se objevil v naší partě, byl stejně starý Jirka, který však měl přede mnou roční náskok, protože se začal učit klempířskému řemeslu o rok dříve. Také s ním nebyly žádné problémy, protože úkoly, které dostával od pana mistra, plnil bez problémů. Všichni jsme se při své práci pohybovali po střechách, které měly krytinu z plochých dvojitě pokládaných tašek, které jsme při zahájení prací museli nejprve rozebrat a po provedené práci znovu vrátit zpět. Tašky byly pokládány na latě přibité na trámech po celé střeše. Jirka jednou pracoval u zdi vedlejšího domu, kde pokládal plechové lemování a nevěděl, že v místech kde stál, byly krátké latě, přibité jen na jednom konci a jejich druhý konec byl zapuštěn do zdi vedlejšího domu, kde se opíral o zvětralé cihly. Jirka stál na těchto latích a pracoval s plechem. My ostatní jsme každý dělali svou práci a tak jsme Jirku moc nesledovali. Najednou se ozvalo zapraštění dřeva, a v místě kde předtím Jirka stál, byla díra o průměru jednoho metru, že které se vznášel černý prach a Jirka nikde. Bylo jasné, že se propadl střechou a tak jsme okamžitě všichni slezli po žebřících dolů na půdu, podívat se, co s ním je. Jirka stál, protože se mu podařilo z výšky asi čtyř metrů dopadnout na nohy, byl celý černý od prachu a jednou škodu měl na hodinkách, kde se mu rozbilo sklíčko a ručičky byly zkroucené a ohnuté. Zjistili jsme, že pod třemi krátkými latěmi povolily zvětralé cihly a ty s Jirkou a se zbytkem tašek spadly na půdu.

V průběhu celé doby, kdy jsem v naší partě pracoval, tak se zde vystřídali ještě další spolupracovníci, kteří zde pracovali vždy krátce. Vzpomínám si na jednoho z nich, který byl původně vedoucím jiné klempířské provozovny u dalšího stavebního podniku. Protože však někteří jeho podřízení s jeho vědomím a ve spolupráci s uhlíři, kteří po Praze rozváželi a roznášeli uhlí v putnách, dělali do těchto puten dvojitá dna a tímto jednáním se podíleli na okrádání spotřebitelů, byl tento „provozář“ odvolán z funkce a posléze odsouzen k trestu odnětí svobody. Jak nám řekl, svůj trest si odpykával jako klempíř na výstavbě sportovní haly ve Stromovce, kde pracoval s ostatními vězni při montáži její střechy. Měl také problémy s alkoholem, které před tím, než přišel k naší partě, musel řešit protialkoholní léčbou v léčebně U Apolináře. Po delší době jsem se s ním setkal za dramatických okolností, kdy jsem již změnil své povolání, o čemž budu hovořit dále. Naše klempířská parta pracovala v takzvaném stavebním „proudu“, což bylo podnikové společenství stavebních profesí – zedníků, klempířů a pokrývačů, kteří měli za úkol provádět generální opravy vedle sebe stojících domů na Žižkově od sklepů až po jejich střechy. Proudovou metodou se rozumělo to, že stavební objekty byly opravovány jako při pásové výrobě plynule a rovnoměrně, přičemž se specializované pracovní čety přemisťovaly od jedné stavby na druhou také plynule a rovnoměrně. Průběh dílčích stavebních procesů byl zkoordinován časově i prostorově tak, aby předcházející proces na každém výrobku vytvořil volnou pracovní kapacitu pro proces následující a proto musel podléhat určitému vzájemnému rytmu. Pro nás to znamenalo na fasádě každého domu provést oplechování všech parapetů a říms a udělat celkovou opravu střechy. Po skončení akce na jednom domě jsme se přesunuli na další vedlejší dům a pokračovali jsme ve stejné práci na jeho opravě. Tímto způsobem jsme provedli opravy střech domů v celé určené žižkovské ulici. V průběhu těchto prací jsme se stýkali i s pracovníky dalších oborů, jako byli zedníci, ale zejména pokrývači, se kterými jsme se potkávali na střechách, když pokrývali námi připravené a oplechované střechy novými taškami. Tehdy jsem se zde sešel znovu se svým dlouholetým kamarádem Petrem, který, jak jsem zjistil, se vyučil zedníkem a pracoval u stejného stavebního podniku jako já, rovněž ve stavebním proudu na Žižkově. Spolu jsme se potkávali na stavbách a společně s dalšími kamarády jsme znovu začali mít totožné zájmy. Příležitostně jsem se setkával i s Járou, který se měl učit kameníkem. V té době jsme se rozhodli, pod vlivem našich vzpomínek z mládí, kdy jsme navštěvovali štvanický ostrov a měli jsme zde možnost svést se na pramičce, postavit si také takovou loď, o které jsem se již dříve zmínil. Díky svým znalostem technického kreslení jsem byl schopen nakreslit plánek, podle kterého jsme loď spolu s dalšími kamarády bez jakékoliv dřívější zkušenosti začali stavět. Zpočátku její stavba probíhala poměrně rychle, protože jsme si byli schopni sehnat prkna a zhotovit nezbytné železné vzpěry, ale postupně se nám naše dílo přestávalo dařit. Už také pro nedostatek času a další jiné zájmy jsme ji úplně nedokončili, ačkoliv již byla v hrubých rysech hotova. Po mém odchodu na vojnu ji můj mladší bratr odvezl na Maniny, kde ji zanechal ležet poblíž řeky Vltavy. Jak mi později řekl, podařilo se mu zjistit, že, si ji přivlastnil neznámý člověk, kterému se ji povedlo dostavět, a tato loď byla skutečně schopna plavby po řece.

Jak jsem se zmínil, poměrně brzy jsem se při svém zaměstnání blíže spřátelil se spolupracovníkem Jardou a při kontaktu s ním jsem od něho slyšel celou řadu příhod, které ho potkaly v době, kdy jsme se ještě neznali. Jarda mi v průběhu každodenní práce i po ní občas vyprávěl o své rodině a zejména o dívce, se kterou chodil a kterou jsem posléze i poznal. To zmiňuji proto, že díky této známosti byl Jarda, který již chodil do její rodiny, požádán babičkou oné slečny o pomoc při opravě střechy domu jednoho jejího známého, trvale žijícího v obci Senohraby nedaleko Prahy, která byla v dobách takzvané první republiky vyhlášenou trampskou oblastí. Já jsem se mu tehdy nabídl, že mu s opravou střechy tohoto domu pomůžu, což on přivítal a tak jsme v jedné z nejbližších sobot, které byly tehdy ještě pracovní se šestihodinovou pracovní dobou, po skončení práce odjeli vlakem do již zmíněných Senohrab, kde jsme po příjezdu na místo a po delším pátrání zjistili, že poškozeným domem je ve skutečnosti pravý zálesácký srub, který měl prohořelou část střechy kolem komína. Protože srub byl postaven nedaleko železniční tratě, nebylo jisté, zda střecha prohořela od jiskry z komína, nebo od jisker z některé z parních lokomotiv, které v té době kolem po trati pravidelně projížděly. Zajímavý byl ale především majitel tohoto srubu, asi osmdesátiletý pán, který v něm sám celoročně bydlel. Jezdili jsme k němu pracovat na opravě střechy několikrát, v sobotu jsme vždy přijeli a v neděli pak odjížděli. Během dne jsme opravovali střechu a každý sobotní večer nám pan domácí vyprávěl své životní příběhy. Jako mladý odešel bojovat do 1. světové války, dostal se do československých legií a prožil celou anabázi československých legionářů přes Sibiř do Vladivostoku a odtud měl lodí odjet do Evropy. Cestou přes Spojené státy americké využil možnost nějaký čas ve Státech zůstat a do již české republiky se vrátil až po delší době. Před odchodem do války se musel oženit a po návratu zjistil, že byl prohlášen za mrtvého, protože o sobě nedal po celou dobu vědět. Jeho paní se znovu vdala a tak musel po příjezdu okamžitě zažádat o rozvod, aby vše uvedl do pořádku. V Senohrabech si postavil srub a od té doby ho trvale obýval. V průběhu první republiky se pohyboval v kulturních kruzích a znal se s řadou tehdejších známých herců, z nichž někteří za ním do srubu jezdili na návštěvu. Po 2. světové válce pobýval krátkodobě za údajnou kolaboraci ve vězení a byl na jedné cele s generálem Syrovým, bývalým ministerským předsedou. Ve srubu měl spoustu památek ze svého pobytu v USA a vedle srubu postavený dřevěný přístavek se dvěma palandami, který hojně využívali trempové, kteří v něm mohli s jeho souhlasem bez problémů přespávat. Po skončené opravě jsme k němu přestali jezdit a mne ani ve snu nenapadlo, že se v pozdějších letech budu jako majitel chaty nedaleko Senohrab pohybovat.

Pokračoval jsem pak v práci dále v uvedené partě pana Slavíčka spolu s Jardou. Naše parta pracovala na různých střechách a fasádách, a i když by se dalo říci, že svou práci jsme konali v určitém stereotypu, spočívajícím v provádění základních úkonů, jakým bylo například usazení a zabudování žlabů a zhotovení odpadů z nich, nebo oplechování komínů a jiné práce, které se opakovaly, museli jsme přesto přistupovat k těmto pracím individuálně, protože každá střecha nebo fasáda byla jiná a práce na nich vyžadovala určitou dávku inspirace. Kromě těchto běžně prováděných prací se občas stalo, že bylo nutné provést klempířské práce i na netypických střechách. Vzpomínám si na to, když náš „parťák“ dostal za úkol zajistit provedení klempířských prací na střeše, kde byla umístěna věžička s korouhví, u které bylo nutno vyměnit původní oplechování. Bylo nutné korouhev demontovat a podle původního tvaru vyrobit nové opláštění, stejné jako to původní. Tohoto úkolu se ujal sám mistr a my jsme mu při tom pomáhali. Součástí této korouhve byla i kruhová uzavřená báň, do které jsme po její opravě a před její novou instalací umístili plechovou uzavřenou trubku, do které jsme vložili tehdejší denní tisk, pár drobných mincí a jiné věci charakterizující tehdejší dobu. Protože nešlo o památkový objekt, nedali jsme tam listinu s našimi jmény, jak bývá u těchto oprav někdy zvykem.

Činnost naší klempířské provozovny, která byla organickou součástí velkého stavebního podniku, byla zaměřena především na provádění klempířských prací na střechách a fasádách domů. Klempíři této provozovny byli rozděleni do několika pracovních skupin, které měly své vedoucí – parťáky odpovědné za kvalitu práce a pracovní morálku. Jedna z těchto skupin se však specializovala na výrobu a montáž vzduchotechniky, pro kterou vyráběli z plechu roury, kolena a přechody, které se při montáži spojovaly pomocí přírub a šroubů. Vedoucí této skupiny měl při přebírání nové zakázky vždy za úkol podle stavební dokumentace a pokynů od vedoucího projektu zpracovat nákresy jednotlivých komponentů, tyto vyrobit a poté zabudovat do příslušné stavby. Protože jsem byl jednu chvíli na určitou dobu jako učedník zařazen do této party, měl jsem možnost se seznámit s jejich pracovními postupy a podílet se na výrobě jednotlivých dílů této vzduchotechniky. Tato zkušenost se mi později zúročila v době, kdy jsem již toto řemeslo nevykonával a jak o tom budu vyprávět v další kapitole. V zimních měsících, kdy se na střechách již nedalo pracovat, protože na zasněžených střechách hrozilo nebezpečí sklouznutí, jsme zpravidla buď na provozovně vyráběli na sklad různé stavební díly, kterými byly žlaby, lemování ke stěnám, střešní svody a další stavební prvky, nebo byly klempířským partám přidělovány zimní akce, v jejichž průběhu se zpravidla prováděla oprava nebo montáž nových vzduchotechnických rozvodů. Lukrativními byly zejména akce v tehdejších výrobnách uzenin zvaných Masny, kde se vyráběly salámy a jiné tepelně zpracovávané výrobky. O tyto akce byl vždy velký zájem, protože bylo možné se zde dobře najíst, ovšem bez možnosti cokoliv z výrobny odnést. Když provozář rozhodl, že nám bude jedna zimní akce přidělena, přemlouvali jsme vedoucího party, aby si od něho vyžádal nějakou takovou podobnou akci. Mistr poté přišel s tím, že budeme opravovat vzduchotechniku v bývalých holešovických jatkách. Moc jsme z toho nadšeni nebyli, protože bylo zřejmé, že zde nebudeme mít možnost se jen tak něčeho najíst. Syrové maso se z jatek také nesmělo odnášet a tak to byla pro nás akce spíše zajímavá vzhledem k prostředí, v jakém jsme měli pracovat. V průběhu této akce jsme se s Jardou mohli občas podívat, jak byl hovězí dobytek porážen, jak byly zpracované poloviny těchto zvířat uskladňovány a jak se některé další části těchto zvířat zpracovávaly. My jsme měli opravovat vzduchotechniku v jednom z pavilonů, kde se čistily a propíraly kravské žaludky ve velikých kotlích, do kterých se přiváděla horká voda. Nebyla to zrovna voňavá práce a pro mě měla ten důsledek, že jsem se půl roku nemohl podívat na dršťkovou polévku.

Z této zimní akce mám v paměti dvě události, ke kterým v době našeho působení na jatkách došlo a při kterých jsem byl jejich přímým účastníkem. V průběhu naší práce, kdy jsme měli za úkol provést generální opravu vzduchotechnických rozvodů, bylo nejprve nutné vybourat značně poškozené původní plechové žaluzie, přes které proudil do haly čerstvý vzduch a podle nich v dílně zhotovit nové. Součástí zmíněného pavilonu byl samostatný asi dva metry vysoký přístavek se třemi velkými okny sahajícími až k zemi a se zabudovanými, rovněž poškozenými žaluziemi, který byl vstupním místem pro přívod vzduchu k velkému ventilátoru, umístěnému pod těmito okny, kterým byl vháněn nasátý vzduch do šachet zabudovaných ve stěnách pavilonu s vyústěním do jeho vnitřku. Staré žaluzie jsme odvezli, aby se podle nich mohly zhotovit nové a tím se přístavek prakticky otevřel a stal se volně přístupným. Zde musím podotknout, že v jatkách bylo v té době spousta krav a býků určených k porážce, z nichž většina byla umístěna v uzavřených ohradách, ale některá zvířata byla přivázána volně v uličkách jatek u železných kruhů. Když jsme po určité době přivezli nové žaluzie, šel jsem se podívat k přístavku a zde jsem najednou spatřil dole v šachtě vedle ventilátoru ležet zkrouceného živého býčka, který se na mne zespodu díval. Šlo o jednoho z těch, kteří byli volně přivázáni, on se v noci utrhl a při pobíhání po jatkách přiběhl k přístavku, odkud cítil teplo a jak se chtěl ohřát, tak spadl dovnitř. Bylo z toho pozdvižení, protože v prvním okamžiku přivolaní řezníci nevěděli, jak ho z té díry dostat ven. Spekulovalo se s tím, že by ho nejprve zastřelili, ale pak by byl problém s jeho vytažením. Nakonec se vše vyřešilo tím, že býček byl s pomocí traktoru vytažen ven a když byl venku, ještě se mu podařilo utéct a řezníci ho museli po jatkách nahánět. Ve druhém případě jsme šli s Jardou na svačinu do místní kantýny a asi deset metrů před námi šli tři řezníci, z nichž jeden vedl na provaze uvázanou krávu. Kráva šla celkem pokojně a ti tři řezníci mezi sebou debatovali a přestali si krávy všímat. Najednou se kráva nahrbila, vyskočila do vzduchu, vytrhla se řezníkovi z ruky, otočila se a začala pádit směrem k nám. V tu ránu jsme oba seděli na trubkovém plotě, který byl vybudován v celém areálu jatek a tak se pro nás stal záchranou. Řezníci začali krávu pronásledovat, a když běželi kolem nás, jeden z nich na nás zavolal, že jsme ji měli zastavit. Podívali jsme se s Jardou na sebe a pomysleli jsme si o tom své. Nikomu se nic nestalo a řezníci nakonec krávu dostihli, když se po chvíli sama zastavila. Celá akce v holešovických jatkách skončila po výměně všech plechových komponentů a my jsme se poté na jaře vrátili znovu ke své práci na střechách domů.

Další takovou zimní akcí, kterou nám náš provozář přidělil, bylo zhotovení a zabudování odsávacího ventilačního potrubí v jedné z provozoven podniku místního hospodářství nedaleko Václavského náměstí, kde se provádělo čištění a žehlení doneseného prádla a oděvů za pomoci páry. Provozovna byla umístěna v uzavřeném přízemí rozsáhlého domovního komplexu a neměla žádná okna, která by mohla být použita pro větrání. Proto bylo správcem tohoto objektu rozhodnuto vybudovat zde ventilační zařízení, které mělo za úkol odvádět přebytečnou páru mimo tuto provozovnu. Pro nás to sice nebyla lukrativní záležitost, ale alespoň jsme mohli být v teple. Podle dodaného plánu jsme vyrobili potřebné části tohoto zařízení a provedli jeho montáž přímo v provozovně. Práce to nebyla těžká, ale celé zařízení bylo zakončeno odvětrávacím potrubím, které mělo být světlíkovou šachtou vyvedeno z provozovny až na střechu pětipatrové budovy. Protože v šachtě nebylo možné postavit lešení, bylo nutné montáž a upevnění tohoto potrubí provést pomocí dvou provazových žebříků, na kterých měli pracovat dva členové naší party. Tohoto úkolu se ujal sám náš vedoucí spolu s Jardou, který pracoval na druhém žebříku. Mým úkolem bylo být na střeše a odtud spouštět pomocí provazu postupně jednotlivé části potrubí k oběma pracovníkům tak, aby je mohli smontovat do konečného stavu. Pro oba mé kolegy to nebyla až tak těžká práce, protože jak jsem již uvedl, oba se na provazovém žebříku pohybovali jako opice, což se o mně říci nedalo a tak se podařilo celou akci úspěšně dokončit.

Chodil jsem dál do zaměstnání a denně jsem se stýkal s Jardou a dalšími kolegy, se kterými jsme účastnili na celé řadě různých, i mimopracovníbh událostí. Jedna z nich, kterou jsme spolu v té době zažili, mi utkvěla dlouho v paměti. Prakticky každý rok náš podnik obdržel čestnou standartu za pracovní výsledky a její předávání bylo spojeno s odpoledním slavnostním zasedáním, zpravidla vždy v nějakém velkém společenském sále, kdy byli finančně odměněni nejlepší pracovníci rezortu a poté se konala večeře s popíjením piva ale i jiných silnějších nápojů. Musím se přiznat, bylo to v době mých osmnáctých narozenin, že jsme spolu s Jardou to pití dost přehnali a důsledky se projevily hned následující den. Bylo mi nepředstavitelně zle a v duchu jsem se zapřisáhl, že se na pití již nikdy nepodívám. Z práce jsem v poledne raději odešel, cestou domu si koupil jednoho zavináče a šel jsem si lehnout, protože odpoledně jsem se měl na vojenské správě zúčastnit prověrek v běhu. To se také stalo, prověrky jsem bez problémů splnil a během návratu domů jsem společně s několika přáteli dostal chuť na pivo a tak jsme zašli do restaurace. Později jsem si uvědomil, že kdybych takhle pokračoval dále, tak by to se mnou mohlo špatně dopadnout. Na štěstí jsem s pitím zavčas přestal, zejména v době, kdy už Jarda odešel na vojnu. Já jsem pak očekával, jaký důsledek bude mít pro mne to, až budu také povolán k vojenské základní službě.

Postupně se mé učňovské období blížilo ke svému konci a já jsem se připravoval na složení závěrečné učňovské zkoušky. Díky tomu, jak se mi mistr po celou dobu věnoval a naučil mě vše, co jsem potřeboval, nebyla pro mne tato zkouška, kterou jsem vykonal v šedesátém prvním roce něčím obtížným. V jejím průběhu jsem měl vyrobit prádelní hrnec podle plánu, který jsem musel samostatně předem vypracovat, a tak i díky velmi dobrým výsledkům v teoretické části zkoušky se mi podařilo absolvovat celou závěrečnou zkoušku bez problémů a i díky svým teoretickým znalostem získat výuční list s vyznamenáním. Můj dosavadní spolupracovník Jarda, protože byl, jak jsem se již zmínil, o rok starší než já, tak se v té době připravoval k nástupu na vojenskou základní službu. Před jeho odchodem jsme dlouho hovořili o našem budoucím životě a dohodli jsme se, že až já se za rok po něm vrátím z vojny a nastoupím zpět k původnímu podniku, tak že se znovu dáme dohromady a budeme jako klempíři společně pracovat v jedné partě. Já jsem s tím byl srozuměn a domníval jsem se, že k tomu tak dojde. Když Jarda potom nastoupil vojenskou základní službu, začal jsem si i já pomalu uvědomovat, že i mne čeká brzký nástup na vojnu, což pro mne představovalo další významný životní krok. Kromě mě se chystali narukovat další klempíři, mí spolupracovníci, kteří byli stejně staří jako já. Mezi nimi byl i jistý Standa, který byl již dlouhou dobu aktivním členem Svazarmu. Svazarm, jinak také Svaz pro spolupráci s armádou, byl tehdy civilní organizací úzce spolupracující s armádou, a připravující pro ni některé brance, se kterými se počítalo, že budou poté na vojně zařazeni k výkonu speciálních funkcí. Standa ve Svazarmu absolvoval výsadkářský výcvik a měl za sebou již několik seskoků. Protože se tomuto koníčku intenzivně věnoval, a všichni jeho spolupracovníci jsme o této jeho zálibě věděli, předpokládali jsme, že narukuje k výsadkářům a že zřejmě zůstane na vojně trvale jako voják z povolání.

Mému nástupu na vojenskou základní službu předcházelo to, že jsem byl v osmnácti letech jako řada dalších mých vrstevníků předvolán na obvodní vojenskou správu k odvodu. Vlastní řízení sestávalo z lékařské prohlídky a z následného pohovoru před vojenskou odvodní komisí, kde se v případě uznání schopnosti k výkonu vojenské služby s každým brancem projednávala možnost jeho případného budoucího zařazení v československé armádě. Během mé lékařské prohlídky nebyly u mne shledány žádné okolnosti, které by bránily mému nástupu na vojnu. Jen oční lékař mi opět zjistil snížený barvocit, což ovšem nebyla tak podstatná závada, pro kterou bych nemohl být odveden. Během pohovoru u odvodní komise jsem byl dotázán, kam bych chtěl být během vojenské základní služby zařazen a co bych chtěl na vojně vykonávat za funkci. Protože můj otec byl řidičem z povolání a mě jízdy s autem vždy zajímaly, požádal jsem o zařazení na funkci vojenského řidiče. Přispělo k tomu i to, že mi byla známa možnost získat řidičský průkaz zdarma výcvikem ve Svazarmu, ve kterém probíhal výcvik i budoucích armádních řidičů. Této mé žádosti však komise nemohla vyhovět, protože jsem měl, podle jejího názoru, problém s již uvedeným barvocitem. Proto členové odvodní komise chtěli vědět, jaké mám další zájmy, které bych mohl při vojenské službě využít. Intenzivně jsem se tehdy ještě zajímal i o radiotechniku, a to díky mému otci, který byl radioamatérem. Měl tehdy doma několik ročníků vydávaného odborného časopisu „Radioamatér“, ze kterých jsem získal řadu informací, které mne přivedly k této zálibě. Toto jsem sdělil odvodní komisi a tímto konstatováním jsem se s ní rozloučil. Jaké bylo mé překvapení, když jsem byl po určité době pozván na vojenskou správu, kde mi bylo nabídnuto zařazení do radiotechnického kroužku v rámci předvojenské přípravy. Bylo to něco, s čím jsem nepočítal, ale nemohu říci, že mne to nepotěšilo, spíše naopak. Do tohoto kroužku nás bylo zařazeno asi dvacet branců a s potěšením jsem zjistil, že byli mezi nimi i dva mí bývalí spolužáci, se kterými jsem se jeden rok učil soustružnickému řemeslu v učilišti Státních pracovních záloh, ale na rozdíl ode mne oni toto učení dokončili a stali se z nich soustružníci. Našimi lektory tohoto radiotechnického kurzu, který probíhal pod záštitou ústředního radioklubu Svazarmu, byli dva vojáci základní služby, kteří sloužili jako radisté na letišti v pražské čtvrti Kbely a kteří nás zasvěcovali do tajů radiotechniky. Pro mne to bylo zase něco nového a já jsem rád do tohoto kroužku jedenkrát týdně na dvě hodiny chodil. Obdrželi jsme příručky základů radiotechniky a začali jsme s výukou od poznávání jejích elementárních zásad. Učili jsme se poznávat a zacházet se základními součástkami a naše výuka směřovala od poznávání různých elektrických obvodů až jejich sestavování. Vyvrcholením kurzu mělo být postavení stavebnice superhetu, jak se tehdy nazývaly radiopřijímače, pomocí nichž bylo možné přijímat střední vlny. Díky tomuto kurzu, během kterého nás oba přednášející seznamovali i se základy vojenské služby na úseku radiotelegrafie a radiofonie, jsem absolvoval přes sedmdesát hodin této předvojenské přípravy. V jeho závěru jsem potom spolu s ostatními účastníky kurzu obdržel písemné vysvědčení radiotechnika III. třídy, podle kterého jsem získal způsobilost k činnosti radioamatéra v rozsahu platných předpisů a koncesních podmínek. Kromě toho radistického výcviku mne a další brance vojenská správa čas od času svolávala na další prověrky v běhu a na jiná cvičení. Nezapomenutelným zážitkem pro mne bylo, když jsme byli odvezeni na vojenskou střelnici, kde jsme měli provést zkušební střelbu z pravých vojenských pušek, které nikdo z nás před tím nedržel v ruce. Střílelo se vleže ze samonabíjecích pušek a pro každého z nás bylo připraveno pět nábojů. Vzpomínám si, že jsem při prvním výstřelu zahlédl záblesk ohně z hlavně a ohlušující ránu. Zpětný náraz mi nedělal potíže, protože jsem byl poučen, že mám pušku pevně držet zasazenou do ramene. Po první a druhé ráně signalizoval značkař, že jsem netrefil terč. Voják, který dohlížel na mou střelbu, zakroutil hlavou a vyměnil mi pušku. Zbývajícími třemi výstřely jsem terč zasáhl. Po skončení střeleb jsem si pomyslel, že buď jsem měl před tím špatnou zbraň, ale v duchu jsem připustil i možnost, že značkař nahlásil zásahy, aby mi udělal radost.

Po odchodu Jardy na vojenskou základní službu v létě šedesátého prvního roku jsem se znovu začal častěji stýkat se svými kamarády z dětství a seznámil jsem se se svou první dívkou. Protože již každý z nás měl nějakou dívčí známost, došlo i k tomu, že se tyto dívky díky tomu vzájemně poznaly a skamarádily se. Společně jsme podnikali řadu vycházek, navštěvovali jsme některé zábavní podniky a náš život plynul bez jakýchkoliv vytvářet. Některá tato přátelství a lásky vydržela delší dobu i po našem návratu z vojenské základní služby a proto se pár kamarádů po vojně poměrně brzy oženilo. Dá se říci, že celé toto období mělo pro nás punc jakési přípravy na utváření našeho dalšího života, který nás očekával. Já jsem dál pracoval jako klempíř a v naší partě jsme jako její základní členové zůstali jen tři, mistr Slavíček, Ota a já. Průběžně byla naše skupina občas doplněna dalším spolupracovníkem. Prováděli jsme i jiné stavební akce v Praze, vzpomínám si na jednu z nich, která mi utkvěla v paměti. V průběhu měsíce března jsme byli díky dlouholetým zkušenostem a precizním klempířským dovednostem našeho mistra pověřeni prací na rekonstrukci střechy jednoho z historických domů stojícího na Můstku v dolní části Václavského náměstí. Pro mne to byla zase jedna z mnohých získaných zkušeností, neboť střecha tohoto domu měla být pokryta pálenou střešní krytinou, které se říká „prejz“. Prejzová krytina se skládá ze dvou dílů a je možné z ní vytvořit střešní komplikované oblé tvary a vyhotovit různé nepravidelnosti. Je proto velmi vhodná zejména pro rekonstrukce památkových objektů, což byl i dům, na jehož střeše jsme prováděli komplikované klempířské práce. Byla to dlouhodobá záležitost a já jsem tak mohl poznat další z klempířských dovedností. Pracovali jsme většinou na pevném lešení, ze kterého byl pohled na celé Václavské náměstí směrem k soše svatého Václava, a my jsme mohli sledovat pohyb lidí po tomto náměstí. Devátého března však zemřel akademik Zdeněk Nejedlý, kterému byl vypraven státní pohřeb, spojený s manifestačním průvodem Prahou, vycházejícím od Národního divadla směrem na Václavské náměstí. Krátce před tím, než se průvod dal do pohybu, se na půdě domu, kde jsme pracovali, objevil neznámý muž v civilním oděvu s tím, že bude po celou dobu procházejícího průvodu s námi pozorovat jeho průběh. Choval se celkem nenápadně a my jsme si později, když odešel, uvědomili, že to byl někdo z příslušníků SNB, který měl za úkol zajistit, abychom neprovedli nějakou nepřístojnost, protože průvodu se účastnil prezident republiky Novotný s celou vládou a Ústředním výborem KSČ včetně poslanců, zahraničních delegací atd.

Krátce po skončení této stavební akce, když jsme se znovu vrátili na Žižkov, došlo však k situaci, na kterou vzpomínám poměrně nerad, protože znamenala rozpad naší party. Mistr Slavíček odešel na dovolenou a já s Otou jsme sami začali spolu pracovat na jedné nové akci, na opravě střechy dalšího domu. Nebyl to pro nás žádný problém, zejména pro mne, protože jsem již byl schopen pracovat samostatně bez nutného dohledu. Akci jsme zdárně rozpracovali a dohodli jsme se s Otou, že ji sami dokončíme, abychom si dokázali, že to pro nás nebude žádný problém. S tímto naším rozhodnutím jsme seznámili našeho mistra, když se vrátil ze své, dovolené. Bohužel pan mistr tento náš záměr nepochopil, a protože se domníval, že nemáme zájem dál s ním spolupracovat, z party odešel a zprvu začal pracovat sám na další stavbě, což mu jako odborníkovi nedělalo větší potíže. Později mu provozář přidělil k ruce dalšího učedníka, se kterým pak nadále pracoval. Já s Otou jsme pokračovali spolu na dalších stavebních akcích až do doby, než jsem i já nastoupil na vojenskou základní službu. Mezitím jsem se potkal s Jardou, když byl doma na kratší dovolené, na takzvaném opušťáku a vyprávěl jsem mu o našem rozhodnutí, ke kterému jsme se s Otou rozhodli, což mi Jarda v podstatě schválil, protože nepředpokládal, že bychom se k mistru Slavíčkovi po vojně vrátili.

Celý proces mé předvojenské přípravy potom skončil na jaře šedesátého druhého roku, a tak já, Jára a Petr, protože se na nás vztahoval společný termín odchodu na vojnu, jsme v tomto roce očekávali onen den, kdy jsme měli obdržet povolávací rozkazy a odejet z domova na vojenskou základní službu, která měla u každého z nás trvat nejméně dva roky. Blížila se doba, kdy jsem i já čekal na to, že obdržím povolávací rozkaz. Tehdy se nastupovalo na vojnu ve dvou termínech, a to prvního srpna, kdy vojáci chodili sloužit na vojnu k takzvaným prvosledovým bojovým útvarům po dobu dvou let a k tomu jim přibyly ještě dva měsíce, ve kterých vykonávali službu za nováčky, kteří na vojnu nastoupili a byli zařazeni do takzvaného přijímače k výcviku zaměřenému na získání základních povinností vojáků. Druhý termín byl od prvého září určen pro ty, kteří byli zařazeni k pomocným armádním útvarům zajišťujícím chod armády jako celku. Byly to zpravidla opravárenské a podobné technické útvary a vojáci zde plnili úlohu techniků a jejich vojenská služba trvala přesně dva roky. Očekával jsem tedy doručení povolávacího rozkazu s vědomím, že bývá zaslán nejpozději dva měsíce před plánovaným nástupem na vojnu. Termín týkající se prvého srpna pro mne již uběhl a tak jsem předpokládal, že půjdu na vojnu až ve druhém termínu. Jenže asi měsíc před začátkem srpna k nám domů přišel důstojník od armády v hodnosti majora, a když jsem ho spatřil, pochopil jsem, že mi zřejmě přinesl povolávací rozkaz, což se také stalo. Důstojník mě informoval o tom, že vojenská správa obdržela dodatečně několik povolávacích rozkazů a protože jeden z nich byl přidělen také mě, tak se rozhodl mi ho okamžitě přinést s tím, abych si stačil vyřídit své osobní záležitosti, zejména ve vztahu k mému dosavadnímu pracovišti. V koutku duše jsem doufal, že bych mohl, vzhledem k absolvovanému kurzu a ke kontaktu s oběma lektory, nastoupit do kasáren v Praze ve Kbelích, ale skutečnost byla jiná. Když jsem zalepený povolávací rozkaz otevřel, zjistil jsem s určitým mrazením v zádech, že mám narukovat do kasáren až v Ostravě. V tomto rozkaze bylo uvedeno číslo útvaru a jeho název. Onen důstojník mi poté, když jsem mu rozkaz ukázal, řekl, že mne nechce strašit, ale že je to velmi dobrý útvar, kam mám narukovat, aniž by mi sdělil něco konkrétnějšího. Vzal jsem tuto informaci na vědomí a začal jsem se proto urychleně připravovat na odjezd do ostravských kasáren.

Své dosavadní zaměstnání jsem pouze přerušil, protože jsem předpokládal, že se k němu po ukončení vojny opět vrátím a tak jsem se s nikým ze spolupracovníků moc neloučil. Týden před odjezdem jsem si vzal dovolenou a s Járou, Petrem a dalšími kamarády jsem prakticky poslední dny svobody trávil spolu s nimi. Mezitím jsem zjistil, že budu s oběma přáteli nastupovat na vojnu ve stejný den a dokonce že pojedeme i ve stejném vlaku na místa našeho zařazení. Ulice Prahy byly tento poslední týden před nástupem plné těch, kteří se jako my připravovali na odchod na vojnu a téměř na všech tanečních večírcích se zpívala tehdy populární píseň Elvise Presleye „Za rok se vrátím“, jejíž text byl upraven na slova „za dva se vrátím“. Procházeli jsme se večerní Prahou a loučili se s ní na dobu dlouhých dvou let, které na nás čekaly, a potkávali se s těmi, kteří měli také narukovat. V předvečer našeho odjezdu jsem se rozloučil i se svou dívkou, se kterou jsem dlouhodobě chodil a s mladšími kamarády, na které vojna teprve čekala, sbalil si své věci, které jsem si mohl vzít sebou a šel se naposledy vyspat domů k rodičům.

– Kapitola třetí –

Má vojenská základní služba

V prvním srpnovém dnu šedesátého druhého roku jsme se ráno já, Petr a Jára spolu vydali na Hlavní nádraží v Praze, odkud měl být vypraven speciální vlak, který nás brance měl, jak bylo tehdy zavedeným zvykem, rozvážet po celé republice k jednotlivým útvarům. Nádraží bylo plné odjíždějících a byla zde spousta lidí, kteří se s nimi přišli rozloučit. Já jsem se doma rozhodl a domluvil se svými rodiči, že není nutné, aby mě na nádraží doprovázeli. Do vlaku, který byl určen výhradně pro brance, jsem nastoupil spolu s Járou, který byl zařazen k tehdejší vnitřní stráži a s Petrem, který narukoval k pohraniční stráži. Společně jsme ve vlaku dojeli až do Přerova, kde se naše cesta rozdělila, já jsem se s oběma rozloučil, a když jsme si slíbili, že si budeme dopisovat, tak jsem s některými dalšími branci přestoupil do vlaku, který jel směrem na Ostravu. Oba mí kamarádi pokračovali v cestě původním vlakem dál, až do míst jejich budoucího působiště. Na nás všechny, kteří jsme měli povolávací rozkaz k nástupu do kasáren v Ostravě, čekali již na ostravském nádraží svobodníci, kteří nás okamžitě odváděli od vlaku k přistaveným nákladním automobilům, které nás měly odvézt do kasáren. Jak jsem později zjistil, bylo to preventivní opatření proti tomu, aby se někteří z nás branců nemohli ještě před nástupem na vojnu naposledy vydat do města a do kasáren se přihlásit až večer. V kasárnách na nás čekala přijímací procedura, během které jsme dostali oběd, zabalili a odeslali jsme své civilní oděvy domů a zůstali v teplákových soupravách, které jsme si přivezli sebou. Přijímací procedura pokračovala vyplněním základního osobního dotazníku, následovala lékařská prohlídka, stříhání u holiče, koupelna a poté jsme již každý z nás obdrželi kompletní uniformu. Byly to nové, tehdy obecně známé uniformy z drsné látky, kterým jsme říkali „kopřiváky“. Jako pokrývku hlavy jsme obdrželi sešitou lodičku, kterou jsme si později u svých útvarů rozpárali a vytvarovali do „mazáckého“ tvaru, i když se to nesmělo dělat. Tuto první uniformu jsme pak po celou dobu své základní vojenské služby používali jako vycházkový oblek. S určitým mrazením v zádech jsem podle připevněného označení na jejím límci zjistil, že jsem byl zřejmě zařazen k dělostřelectvu a už jsem se viděl, jak v zimě někde ve sněhu nebo v blátě budu nucen s ostatními vojáky tahat těžký kanón. Ihned po oblečení do těchto uniforem byl s námi všemi sepsán podrobný vstupní osobní dotazník, a také jsme byli fotografováni. Naskytla se mi možnost po dlouhé době tento snímek někde spatřit, a jak si vzpomínám, vypadal jsem na něm hrozně. To už byl večer, dostali jsme večeři a pak jsme všichni, ti kteří jsme ten den narukovali, byli rozděleni do skupin s tím, že bude každá skupina odvezena do místa svého trvalého zařazení. Před odjezdem, a to už bylo pozdě v noci, nám všem bylo ještě předloženo písemné prohlášení, které jsme byli povinni podepsat. V něm bylo uvedeno, že nesmíme s nikým, ani se svými nejbližšími příbuznými hovořit o tom, kam a k jaké zbrani jsme byli přiděleni a nesměli jsme nikomu sdělovat hodnosti a jména svých velitelů. Bral jsem toto prohlášení jako formální záležitost, se kterou se setkával každý nováček při svém nástupu na vojnu a tak aniž bych přemýšlel o obsahu tohoto prohlášení, jsem ho bez výhrad podepsal.

Očekávaný nákladní automobil, byla to vojenská Praga V3S s korbou se sklopnými lavicemi a uzavřenou plachtou, pro nás přijel až k ránu. Jeli jsme asi dvacet kilometrů do neznáma a nakonec jsme byli vysazeni ve vojenském prostoru na útvaru, který byl umístěn, jak se mi zprvu zdálo, u nějaké vesnice, kde jsem měl strávit dva roky a dva měsíce svého života. Později jsem zjistil, že jsme skončili na periférii okresního města v místech, kde již začínaly pole a les. Vedle tohoto našeho útvaru, jak jsme posléze zjistili, byla farma státního statku s velkou stodolou, kam jsme si chodili pro slámu, kterou jsme používali pro napěchování do přidělených slamníků. Za vjezdovou branou stála na jedné straně velká dělostřelecká houfnice a na druhé straně protiletadlový kanón na čtyřech kolech a další děla byla rozmístěna různě po útvaru. To mne utvrdilo v tom, že jsem byl skutečně přidělen k dělostřelectvu. Teď trochu odbočím, protože chci upřesnit, jak byl celý náš útvar rozdělen. Útvar se sestával ze tří relativně samostatných organizačních celků, označených písmeny „a“, „b“ a „c“ včetně jedné odloučené jednotky. Část označená písmenem „a“, což byly bytovky důstojníků, byla umístěna mimo hlavní prostor našeho útvaru ve vzdálenosti asi dva kilometry v samostatném sídlišti na kraji města. V prostoru označeném písmenem „b“ byly přízemní dřevěné budovy s místnostmi pro dozorčího útvaru, pro velitele útvaru, jeho zástupce a celý štáb, včetně ošetřovny s dalšími dřevěnými budovami pro ubytování nás vojáků základní služby. Dále zde byla v samostatném zděném objektu kuchyně s velkou jídelnou, sloužící jako zasedací místnost a samostatné garáže, ve kterých byly zaparkovány těžké automobilové tahače. Z prostoru „b“ vedla dolů do blízkého lesa široká asfaltová cesta, která byla ukončena u vysokého plotu pokrytého jutou a jak jsme později zjistili, jeho součástí byl i elektrický ohradník. Za tímto plotem byl prostor, který byl, jak jsme se později dozvěděli, označen písmenem „c“, a zprvu nám nebylo známo, co se zde ukrývá.

Po příjezdu na útvar jsme byli v prostoru „b“ odvedeni do jednoho z těch nízkých baráčků na pokoje se sestavenými palandami, které byly zpočátku naším prvním ubytovacím místem. Každému z nás nováčků byla přidělena jedna postel, na které byla hromada kompletního vojenského vybavení, a nám bylo umožněno se ještě pár hodin prospat. Po probuzení jsme byli odvedení do jídelny ke své první, i když opožděné snídani a poté jsme začali se skládáním přidělených výstrojních součástí do „komínků“ a jejich uložením do přidělených skříněk. Ty byly časným objektem kontroly ze strany našich prvních nadřízených a při zjištění jejich sebemenšího špatného složení jsme byli nuceni celou skříňku okamžitě přerovnat. Uniformy, ve kterých jsme přijeli, jsme odevzdali do šatny a obdrželi jsme cvičné oblečení, což byly vzhledem k letnímu období plátěné uniformy. Jako obuv jsme používali již přidělené těžké vysoké šněrovací boty, zvané kanady, ve kterých jsme byli nuceni chodit během celého dne. Tyto letní uniformy byly již předtím používané a vyprané, které byly zbarvené od hnědé až do vyšisované žlutohnědé barvy podle svého stáří a připadaly nám notně zastaralé. Hned od počátku naší vojenské služby jsme byli zařazeni do takzvaného přijímače, ve kterém nám začal základní vojenský výcvik. Jak si po té době pamatuji, nebylo to nic příjemného, neboť svobodníci, kteří byli ustanoveni jako naši velitelé, nám hned od počátku dávali pořádně zabrat. Vzpomínám na rozcvičky, kdy jsme ráno po budíčku na první z nich vyběhli ještě jen tak nalehko v teplácích a keckách, ale další rozcvičky jsme již absolvovali oblečeni jen ve vojenských kalhotách a na nohách jsme měli kanady, ve kterých jsme běhávali po příjezdové silnici za bránou útvaru směrem k městu a zpět. Běh byl vůbec jedním z nejčastějších zaměstnání během dne, protože to byla, jak nám bylo vysvětleno, tělesná příprava na nácvik zrychleného přesunu. Běhávali jsme i uvnitř útvaru, kde jsme byli ubytováni, po již zmíněné široké asfaltové silnici až k vysokému plotu, potaženém plachtou, a protože nebylo možné zjistit, co se za tímto plotem skrývá, domnívali jsme se, že tam budou umístěna děla, se kterými bychom měli v budoucnu cvičit. Zaregistrovali jsme existenci dalšího plotu umístěného před plachtou, který byl z několika řad ostnatého drátu připevněného na betonových sloupcích s izolátory. Později jsme zjistili, že to byl elektrický ohradník napájený elektrickým proudem, který měl zabránit vstupu komukoliv zvenku do krytého prostoru. Silnice, kterou jsem předtím popsal, končila před branou vybudovanou v tomto vysokém plotě, vedle které stála na jedné straně strážnice a naproti ní byla postavena ze dřeva vysoká strážní věž. Ta brána nebyla v průběhu našeho přijímače nikdy otevřená a tak pro nás nováčky byl tento prostor zahalen tajemstvím.

Pokračovali jsme ve výcviku a v jeho průběhu jsme se seznamovali s vojenskými řády, učili jsme se nastupovat, pochodovat, podávat hlášení a rozebírat a skládat samopal vzor 24 s dřevěnou pažbou, který nám měl být po složené přísaze trvale přidělen. Zdál se nám již jako zastaralý stejně jako naše uniformy, protože jsme již věděli, že u ostatních vojenských útvarů v republice se již zaváděly nové moderní samopaly typu kalašnikov a proto jsme očekávali, že budeme také my touto novou zbraní vyzbrojeni. Během mé celé vojenské služby se tak nestalo a jako důvod spatřují v tom, že to bylo z důvodu jakéhosi opatření, o kterém budu ještě hovořit dále. Zmíním se ještě o jedné události, která mne v době mého přijímače potkala a která měla zásadní význam pro moje další setrvání u tohoto útvaru. Byli jsme totiž pozváni k vyplnění dalšího dotazníku, kde jsme museli kromě osobních údajů týkajících se nás a našich nejbližších příbuzných uvést zejména případné styky se zahraničím, především se západním. Protože můj otec a jeho bratr, můj strýc, měli ve Vídni v Rakousku vzdálené příbuzné ze strany jejich otce, mého dědečka, uvedl jsem tuto skutečnost do dotazníku. Po jeho sepsání a odevzdání si mne důstojník, který nám tento dotazník zadal, pozval na osobní pohovor. Jak jsem pak zjistil, byl to příslušník vojenské kontrarozvědky trvale přidělený k našemu útvaru, kterému jsem musel podrobně vysvětlit, zda a jaké styky s těmto vzdálenými příbuznými udržuji. Když jsem mu řekl, že se s nimi prakticky nestýkám, protože je neznám, spokojil se s tímto vysvětlením a víc se k němu nevrátil. Později mi došlo, že se tehdy zřejmě rozhodovalo o tom, zda u toho útvaru zůstanu, nebo zda budu přeložen jinam. Ve svém volném čase, kterého nebylo nijak moc, protože si naši velitelé neustále na nás něco vymýšleli, aby nás zaměstnali, jsem psal dopisy zpočátku domů a později i oběma mým kamarádům, když jsem obdržel jejich adresy. Všichni tři jsme se ve svých dopisech shodli na tom, že náš nástup k armádě probíhal všude stejně. Napsal jsem i své dívce, jenže jsem se od jejího příbuzného, u kterého v Praze bydlela, dozvěděl, že se z Prahy odstěhovala a vrátila se zpět k rodičům do vesnice nedaleko Liberce bez toho, že by mi chtěla sdělit důvod tohoto svého rozhodnutí a dál si se mnou dopisovat. Je jasné, že se mně tato událost hluboce dotkla a že to bylo pro mne něco, s čím jsem se poměrně dlouho vyrovnával. Náročnost další části vojenského výcviku mi však pomohla tento nepříznivý fakt překonat a pomalu jsem se s touto skutečností smířil bez toho, že bych se snažil o nějaký radikální způsob řešení na rozdíl od jednoho mého bývalého spolužáka z osmileté základní školy. O něm jsem se později dozvěděl, že po rozchodu se svou dívkou tento fakt nemohl unést a nakonec se jako voják zastřelil.

Zde chci navázat na příběh, který se mi stal v průběhu mého učebního poměru, jak o tom hovořím v předchozí kapitole, kdy jsem byl tehdy písemně pozván na schůzku mě neznámých mladých lidí. Protože jsem základní vojenský výcvik zvládal jen s vypětím a cítil jsem se tehdy dosti stísněně, psaní dopisů pro mne bylo určitým psychickým uvolněním, i když jsme my všichni nováčci byli povinni obsah svých dopisů před odesláním předkládat ke kontrole svobodníkům, kteří byli našimi tehdejšími veliteli. Zprvu jsem to považoval z jejich strany za nepřístojné, ale později, po zjištěných skutečnostech mi došlo, že to z jejich strany nebylo žádné šikanování, ale že měli od svých nadřízených za úkol zjišťovat, zda v našich dopisech není napsáno nic, co by mohlo nějakým způsobem vést k prozrazení důležitého vojenského tajemství, týkajícího se našeho útvaru. Časem jsem si na tento způsob kontroly zvykl a postupně mi přestal vadit. Dopisoval jsem si i se svým mladším bratrem a od něho jsem obdržel dopis, který mě překvapil. V něm mi sděloval, že na mou adresu přišel dopis, který mi jako přílohu ke svému dopisu poslal. V tomto dopise, zaslaném opět na mou civilní adresu mě dvě neznámé dívky, které se představily svými jmény, žádaly o schůzku, na které bychom se blíže seznámili, a já jsem měl na tuto schůzku dokonce přivést i svého kamaráda Petra, o kterém věděly a kterého chtěly také poznat. Dokonce uvedly i svou adresu, kam jsem měl napsat, zda s tímto návrhem souhlasím. Dopis mne překvapil už proto, že jsem byl na vojně a uskutečnit tuto schůzku pro mne bylo nemožné, i když byl tento dopis vysoce zajímavý. Napsal jsem proto Petrovi a seznámil ho s obsahem tohoto dopisu. On mi odpověděl, že ho tento dopis také velmi překvapil a sdělil mi, že kdybychom byli v Praze, že bychom se šli s těmito dívkami seznámit. Vybavil se mi i tehdejší, výše uvedený dopis a začal jsem přemýšlet, kdo použil dvakrát mé jméno a co tým sledoval. Po určité době jsem měl jakousi mlhavou představu, kdo se mohl za mým jménem v těchto dopisech skrývat, ale protože jsem neměl konkrétní důkazy pro své přesvědčení, přestal jsem posléze o nich přemýšlet.

Po absolvování prvé části nástupního výcviku jsme v jejím závěru osmnáctého srpna skládali přísahu, při které byl každému z nás přidělen samopal, se kterým jsme se již v přijímači měli možnost seznámit. Později nám byla tato zbraň vyměněna za typ 26, což byl tentýž samopal, ale měl alespoň sklopnou opěrku místo dřevěné pažby. Střílet se z něho dalo jen jedním způsobem a to dávkami a tak jeho jedinou výhodou bylo to, že tento samopal byl proti tomu původnímu typu kratší a tolik při chůzi a běhu nepřekážel. Později jsem pochopil, že tento druh zastaralé výzbroje ale i naší výstroje měl u občanů, se kterými jsme se občas při pochodech ve městech setkávali, vyvolat dojem, že jsme vojáci jakéhosi méně významného vojenského útvaru, což nebyla pravda, jak uvedu dále. Po skončené přísaze jsme se slavnostním krokem vydali po silnici do lesa k zakrytému plotu. Tentokrát byla brána otevřená a my jsme konečně vešli do pro nás předtím uzavřeného prostoru „c“. Objevila se před námi obrovská plocha vykáceného lesa bez jediného stromu, na které byly uměle vytvořené pahorky a prohlubně, přes které byly nataženy maskovací sítě. Jediné co bylo z dálky vidět, byla talířovitá anténa velkého radiolokátoru, zabudovaná na střeše jedné z řady velkých maringotek. My všichni nováčci jsme napochodovali před jedinou zděnou nízkou a rozlohou malou štábní budovu, kde se nám prvně představil velitel útvaru v hodnosti majora se svým celým štábem. V průběhu tohoto setkání jsme byli informováni o tom, k jaké zbrani jsme byli ve skutečnosti zařazeni, a já se s úžasem dozvěděl, že jsem byl přidělen k přísně utajované vojenské jednotce protivzdušné obrany státu, zkráceně PVOS, vyzbrojené sovětskými protiletadlovými raketami typu země-vzduch. Tyto rakety jsem znal z vojenských přehlídek a nikdy ani ve snu mne nenapadlo, že bych mohl u takové zbraně někdy sloužit. Předpokládal jsem, že k zajištění obsluhy této zbraně jsou přidělováni vysoce odborně vzdělaní specialisté nebo vojáci základní služby, kteří mají předpoklady a odpovídající vzdělání. V tom momentě mi došlo vše, co souviselo s mým nástupem; vyplňování všech těch dotazníků, podpis slibu mlčenlivosti a dalších okolností, jejichž cílem bylo co nejvíce utajit existenci a umístění této zbraně před všemi nepovolanými. Také jsem si uvědomil, že jedním z důvodu mého zařazení k této zbrani mohlo být i to, že jsem prodělal v rámci předvojenské výchovy celý radiotechnický kurs a získal jsem potřebné základní vědomosti z elektrotechniky. Poté, když bylo ukončeno slavnostní přijetí nás nováčků mezi ostatní vojáky, kteří u tohoto útvaru již sloužili, mohli jsme se jít podívat zblízka na tyto zbraně. Rakety byly uloženy na mobilních odpalovacích rampách v uměle vytvořených prohlubních a nad nimi, jak jsem již uvedl, byly nataženy maskovací sítě proti dennímu eventuálnímu okolnímu a leteckému sledování. Těchto prohlubní, takzvaných palpostů, bylo několik, seřazených do kruhu, v jehož středu bylo vybudováno řídící středisko sestavené z několika vzájemně propojených maringotek, vybavených celou řadou přístrojů nezbytných pro činnost a provoz celého systému a se zabudovaným velkým radiolokátorem, vše sovětské výroby. Z tohoto řídícího centra byla ovládána obsluha radiolokátoru, odpalovacích ramp a raket. Celý celek byl napájen přívodem elektrické energie ze samostatného velkého transformátoru umístěného mimo útvar a pro případ jeho odstavení nebo poruchy byl připraven záložní napájecí blok umístěný v dalších maringotkách, schopný v této době zajistit provoz celého systému. Celé toto řídící centrum bylo mobilní a bylo možné ho po vlastní ose kdykoliv přesunout na jiné, záložní stanoviště. V tomto řídícím nebo také velitelském centru byla zajišťována nepřetržitá služba se stanovenými počty obsluhujících vojáků a důstojníků, jejichž počet závisel na vyhlášeném stupni pohotovosti. Musím ještě dodat, že u našeho útvaru nebyli nikdy zařazeni sovětští vojáci nebo důstojníci, ani mi nebylo a není známo, že by nás někdy během mé vojenské základní služby někteří z nich navštívili a nikdy jsem se s nimi nesetkal. Obsluhu celé techniky včetně ovládání raket zajišťovali výhradně naši vojáci a důstojníci. Jak jsem se později dozvěděl, vojsko protivzdušné obrany státu tvořilo v armádě relativně samostatnou kategorii a bylo určeno k ochraně našeho státního území. Tato obrana byla zajišťována jen na vybraných místech, protože nikdy nebylo dosti těchto prostředků k plošnému pokrytí celého našeho území. Takže tímto způsobem byla chráněna především politicko-administrativní a ekonomická centra, kterými byla Praha, Plzeň, Ostrava, Brno, a tehdy ještě Bratislava a Košice. Tato centra byla bráněna protiletadlovými raketovými systémy s poměrně solidní účinností, přičemž ostatní města či státně důležité objekty nezůstávaly bez přiměřené obrany. Vojsko protivzdušné obrany státu mělo své radiotechnické útvary, které zjišťovaly nezbytné elementy pro sledování vzdušných cílů, protiletadlové brigády, dále oddíly k ničení letounů raketami, ale i stíhací letectvo, které zajišťovalo ochranu i tam, kde nebyla zabezpečena obrana raketami. Se všemi zmíněnými druhy prostředků bylo vojsko PVOS organizováno ve dvou divizích a náš útvar spadal do podřízenosti divize Brno.

V samém začátku plnění svých vojenských povinností jsem zažil dvě významné události. V prvém případě se dotýkal přímo mé osoby a poznamenal na delší dobu mou psychiku, protože jsem se stal nechtěným středem pozornosti ze strany všech příslušníků útvaru, důstojníky nevyjímaje. Krátce před mým odvelením do spojařského kurzu, jak o tom budu dále hovořit, jsem se spolu s ostatními vojáky zúčastnil každodenního nástupu k pravidelnému rozdílení služeb na příští den. Náhle jsem uslyšel své jméno a velitelem útvaru, který četl denní rozkaz činnosti na příští den, jsem byl vyzván, abych vystoupil z druhé řady a postavil se čelem před všechny vojáky, kteří byli spolu se mnou seznamováni s tímto rozkazem. Splnil jsem tento rozkaz s chvěním v kolenou a horečné jsem přemýšlel o důvodech, proč jsem byl takto vyzván k vystoupení před ostatní vojáky a uvažoval jsem i o tom, zda jsem se něčeho nedopustil, co by mohlo zavdat příčinu k mému eventuálnímu potrestání, protože jsem den předtím vykonával pomocnou službu v kuchyni. Stál jsem sám proti ostatním a očekával jsem to nejhorší, i když jsem si nebyl ničeho vědom. Všichni na mě se zájmem hleděli a bylo vidět, že je zajímá důvod tohoto mého vyvolání a zejména to, co bude po něm následovat. Velitel útvaru ale všem přečetl dopis od pražské vojenské správy, pod kterou jsem spadal a která mu sdělovala, že mi byl vzhledem k mé aktivní účasti na předvojenské přípravě udělen odznak „Vzorný branec“. Od velitele jsem po přečtení tohoto dopisu obdržel toto ocenění a zároveň povolení k jeho nošení na vycházkové uniformě. Po této události jsem měl smíšené pocity z toho, že jsem se stal středem pozornosti ostatních, ale postupně, v průběhu mé další vojenské služby jsem tento případ vypustil z hlavy a zase jsem se vrátil do denní reality vojenského života.

Druhou závažnou událost jsem zažil poté v říjnu, kdy byl u našeho útvaru náhle vyhlášen skutečný ostrý bojový poplach, aniž bychom věděli, co bylo jeho příčinou. Později jsme se my všichni vojáci základní služby dozvěděli, že jeho důvodem byla takzvaná karibská krize, během které chtěl Sovětský svaz instalovat své bojové raketové systémy na Kubě, přičemž Spojené státy americké byly ostře proti tomuto záměru. Stručně bych chtěl objasnit, co se vlastně tehdy stalo. V první polovině šedesátého druhého roku se v tehdejším Sovětském Svazu rozhodlo o operaci, jejíž náplní byl projekt vybudování sovětských vojenských základen na Kubě jako odpověď na rozmístění amerických střel v Turecku a Itálii. Od dvanáctého července začalo docházet k přesunu vojenského materiálu na Kubu, přičemž Spojené státy o tom získaly informace až koncem srpna. Prvně varovaly Sovětský Svaz už čtvrtého září a šestnáctého října pak se jim podařilo získat snímky sovětských základen na Kubě. O dva dny později byl z dalších snímků zjištěn rychlý postup sovětských prací na Kubě. Spojené státy poté reagovaly na své ohrožení námořní blokádou Kuby, která začala dvacátého čtvrtého října. V té době začala ve všech zemích Varšavské smlouvy mobilizace. Po započetí blokády se sovětské lodě, dopravující strategický materiál na Kubu, zastavily na hranici blokády a o dva dny později Sovětský Svaz poprvé přiznal existenci svých raket na Kubě a naznačil možnost kompromisu s později vzneseným základním požadavkem, kterým mělo být stažení amerických raket z Turecka a Itálie. Spojené státy daly Sovětskému svazu jasné ultimátum požadující stažení sovětských raket do čtyřiceti osmi hodin s tím, že pokud se tak stane, Spojené státy upustí od blokády Kuby a budou garantovat i její bezpečnost. Sovětský Svaz dvacátého osmého října souhlasil se stažením útočných zbraní z Kuby a byly zahájeny demontážní práce. Tímto souhlasem se hrozící horká válka stala opět studenou válkou a hrozba jaderné katastrofy byla odložena na neurčito. V této době se dostal svět na pokraj třetí světové války, a protože se představitelé těchto velmocí byli schopni domluvit, tak k tomuto nebezpečí naštěstí nedošlo. Později jsem si uvědomil, co by to pro mě znamenalo dostat se na začátku své vojenské služby, bez jakýchkoliv zkušeností a znalostí do první linie válečného střetnutí, protože bylo jasné, že naše raketová základna by byla prvotním bojovým cílem ze strany protivníka.

Po ukončení přijímače jsme měli být rozděleni do jednotek, ze kterých byl náš útvar složen. Byly to tři roty, velitelská četa a odloučená radiotechnická jednotka ve velikosti čety. První rota, ve které bylo víc důstojníků než vojáků základní služby, byla hlavním článkem celého systému a měla na starosti obsluhu všech přístrojů v řídícím středisku, s pomocí kterých bylo možné zaznamenávat a sledovat letící cíle a posléze odpalovat a navádět na ně rakety. Z řídícího střediska pak byly dálkově ovládány rampy s uloženými raketami, o jejichž odpálení rozhodoval řídící důstojník po vyhodnocení bojové situace. Dopravu raket k útvaru, jejich umístění na rampy a jejich následný převoz do servisního střediska potom zajišťovali vojáci druhé roty. Pro ně to byla poměrně těžká práce, protože se tyto rakety převážely na sovětských automobilových tahačích, se kterými se nováčci museli naučit jezdit tak, aby byli schopni dopravit rakety na určená místa. Při přemisťování raket z nosičů na rampy musel řidič s tímto tahačem umět najet na přesně vyznačená místa, jinak by nebylo možné raketu z nosiče na rampu nebo z rampy na nosič přemístit. Vzhledem k tomu, že se rakety při průběžných cvičeních a před případným odpálením i s rampou zvedaly, museli vojáci předtím odstranit maskovací sítě. To vše se z důvodu přísného utajení mohlo provádět pouze v noční době a tak činnost příslušníků druhé roty byla při nacvičování manipulace s raketami včetně jejich převozu možná jen v noci. V době, kdy napadl první sníh, bylo nutné vyměnit i maskovací sítě za bílé, což se opět mohlo provádět jen v noci. Třetí rota plnila úlohu strážního oddílu, kdy její příslušníci zajišťovali ostrahu celého objektu a měli pravidelné služby u vjezdu do útvaru, v prostoru kolem krycího plotu a na strážních věžích. Rota byla vybavena čtyřicetimilimetrovými dvojkanóny na mobilních podvozcích a proto její příslušníci mohli plným právem nosit označení dělostřelců, protože jimi ve skutečnosti byli. I my ostatní jsme z důvodu utajení byli zprvu povinni nosit na klopách saka a kabátu označení dělostřelců, později nám bylo povoleno nosit odznaky jakýchkoliv dalších zbraní, vyjma označení protiletadlového dělostřelectva. Proto bylo možné setkat se u našeho útvaru se zástupci všech druhů zbraní. Velitelská četa byla složena z pomocných složek a některých specialistů, kam patřili zejména planžetisté, jak se nazývali vojáci, jejichž úkolem bylo v řídícím středisku na velkou skleněnou desku nazývanou planžet se zakreslenými hranicemi části naší republiky zakreslovat podle hlášení předávaného jim do sluchátek pohyb létajících cílů (letadel) tak, aby mohl velící důstojník rozhodnout o případném použití raket proti těmto cílům. Protože seděli za planžetem na druhé straně, než byl velící důstojník, museli se při označování jednotlivých cílů pořadovými čísly naučit tato čísla psát obráceně, aby byla pro řídícího důstojníka srozumitelná a čitelná. Součástí velitelské čety bylo dále družstvo spojařů, kteří vedle zajišťování linkového spojení plnili rovněž úlohu radistů, protože obsluhovali i přidělené radiostanice. Do velitelské čety byli ještě zařazeni dva kuchaři, jeden zdravotník a skupina řidičů nákladních aut zajišťujících dopravu mezi útvarem a velitelstvím v Ostravě. K útvaru patřila ještě již zmíněná odloučená jednotka, ve které sloužili vojáci obsluhující další radarovou stanici, a její místo bylo od našeho útvaru dost daleko vzdáleno. Styk s ní byl zajišťován telefonicky po vlastním telefonním vedení, které spojaři sami natahovali a starali se o jeho údržbu, nebo bylo spojení zajišťováno prostřednictvím radiostanice. U našeho útvaru bylo kromě ruských ještě několik československých tahačů, určených k případné přepravě maringotek řídícího střediska. Byly to nákladní automobily zn. Tatra 141 z produkce automobilky Tatra, které byly určeny pro tahání těžkých přívěsů, schopné tahat až stotunový přívěs. Tyto automobily byly prakticky stále zaparkované a určení řidiči měli za úkol neustále mít tato vozidla v pohotovosti, připravená k okamžitému použití. V zimním období se tyto tatrovky zpravidla používaly k odklízení sněhu. Při této příležitosti byla vozidla opatřena sněhovou radlicí a řidič s nimi vyjížděli protahovat okresní silnice v Severomoravském kraji. Vzpomínám si, jak ve velkých mrazech po ránu museli řidiči nahřívat pomocí benzinových lamp motory, aby byli schopni tato auta nastartovat.

Když se rozhodovalo o mém vojenském zařazení, odvolal jsem se na svou předvojenskou radiotechnickou přípravu a byl jsem proto zařazen k velitelské četě do již zmíněného družstva spojařů. Byl jsem posléze s dalšími vybranými spojaři vyslán do šestitýdenního spojařského kurzu, který byl organizován u jiného vojenského útvaru. Spojovací příprava, kterou jsem zde absolvoval, byla vedena tak, abychom zvládli základy radiofonického spojení a ovládali základní spojovací prostředky. Byla určena pro vojáky, kteří byli zařazeni na funkce spojařů u základních jednotek útvarů PVOS a my jsme byli vedeni k tomu, abychom dokázali ovládat a zvládnout ovládání spojovacích prostředků krátkého dosahu, kterým byly přenosné radiostanice s radiofonickým provozem. Do spojovací přípravy byl zahrnut i provoz po polních telefonních linkách a používání telefonních přístrojů a ústředen ve stálých posádkách. Byli jsme povinni současně s tím zvládnout hláskovací a kódovací tabulky. U protivzdušné obrany se tehdy používaly radiové spojovací prostředky, kterými byly radiostanice typu R109D. zkonstruované v Sovětském svazu a používaly se ke spojení od úrovně divize až po rotu. Jejich velkým nedostatkem byla značná hmotnost, která dosahovala až 20 kg, což kladlo značné nároky na fyzickou kondici radisty. To mohu potvrdit, neboť jsem s touto radiostanicí na zádech občas pochodoval. Součástí základního kompletu byl i vozidlový držák antény s přípojným kabelem, s jehož pomocí se tato radiostanice mohla stát vozovou. Radiostanice se vyznačovaly velmi solidní odolností mechanickou a mimořádnou spolehlivostí. Na závadu byl pouze fakt, že tyto radiostanice byly dost rozměrné a těžké.

V kurzu jsem se setkal s dalšími vojáky z jiných útvarů, kteří byli tak jako já zařazeni mezi spojaře a společně jsme se učili základním úkonům pro zajištění linkového a radiového spojení. Byl to vlastně prodloužený přijímač se vším, co přijímače obnášely. Kromě specializované odborné přípravy jsme zažili řadu nočních poplachů, dálkové pochody s plnou polní i zrychlené přesuny. Byla to vlastně taková poddůstojnická škola v malém. Výuka ve spojařském kurzu se uskutečňovala v kasárnách, kde kromě nás kurzistů byl ještě stálý vojenský útvar, se kterým jsme kromě kuchyně neměli nic společného. Náš kurs měl samostatného velitele a byl rozdělen do pěti rot. Velitelé rot byli mladí poručíci, kteří krátce před tím ukončili vojenské učiliště, a toto byla jejich první velitelská funkce. K dispozici měl každý z nich pár starších poddůstojníků – svobodníků a desátníků, kteří mu pomáhali s velením a s výukou, Já jsem byl ještě s jedním kolegou od našeho útvaru zařazen do třetí roty, kde jsme se měli učit klasickou spojařinu související s budováním telefonní sítě v polních i kasárenských podmínkách včetně ovládání telefonních ústředen a již výše zmíněných přenosných radiostanic R 109D. Vedle toho jsme se seznámili s obsluhou velké mobilní radiosoupravy, skládající se ze samostatného vysílače a samostatného přijímače, každý o velikosti skříně, umístěné ve skříňovém nákladním voze Praga V3S. Náš mladý velitel roty se nedlouho po zahájení kurzu oženil a vzal si dovolenou. Našim náhradním velitelem se stal velící důstojník od druhé roty, Slovák, ze kterého šla zpočátku hrůza. Chodil s prohnutým dýnkem u čepice a ve vysokých jezdeckých botách s rukama za zády a zejména při nástupu celého útvaru stál za námi a sledoval, zda se při zařazení ve tvaru chováme podle vojenského řádu. Pokud zjistil nějakou nesrovnalost, tak jsme to okamžitě poznali, protože se ozval jeho úsečný velmi silný hlas, kterým nás vyzval k pořádku. Považovali jsme ho zprvu za despotu, ale časem jsme poznali, že jde o vcelku přístupného velitele, se kterým se dalo, pokud jeho podřízený řádně plnil své úkoly, i rozumně mluvit. Vzpomínám si na jedno cvičení pod jeho velením, kdy jsme měli za úkol natáhnout telefonní vedení v krajině na dosti značnou vzdálenost s překonáváním terénních i komunikačních objektů. V jednom případě bylo nutné vest vedení přes polní, běžně užívanou cestu. Museli jsme proto vykopat napříč cesty malý příkop, do něho uložit vedení a znovu zasypat. Při tomto konání jsme spatřili přijíždět povoz tažený koňmi, jehož kočí nás již z dálky pozoroval. Když přijel blíž, nedůvěřivě se na cestu díval a pak opatrně překopané místo přejel. Když zjistil, že se nic nestalo, zřejmě si oddechl a jel dál. Naše další trasa telefonní linky vedla kolem stodoly, kde mladé dívky rovnaly balíky slámy. Řada z nás měla nutkání se za nimi vydat. To neušlo pozornosti našeho velitele, který nám řekl, že když natáhneme linku ve zkrácené době, budeme se moci ve stodole na chvíli zastavit. Linka byla natažena v rekordním čase, přezkoušena její funkčnost, a pak jsme měli několik minut na setkání s dívkami. S tímto poručíkem jsem se později ještě setkal, když přijel k našemu útvaru s dalším spojařem. Hlásil se ke mně a chvíli jsme si spolu povídali jako dobří přátelé.

Po návratu z kurzu jsem se stal právoplatným spojařem a byl jsem trvale zařazen do funkce obsluhy polní telefonní ústředny, která plnila úlohu vnitřního spojovacího článku mezi jednotkami a vedením našeho útvaru, ale i spojení mezi naším útvarem a nadřízenými jednotkami. Na této telefonní centrále jsem prožil ve službě celé dva vojenské roky a během těchto dvou let jsem zde zažil celou řadu událostí, jejichž popisem by mohla být vydána samostatná kniha. Při obsluze telefonní ústředny jsem se dokonce jednou setkal s generálem Činčárem, tehdy vrchním velitelem letectva a protivzdušné obrany státu, který přiletěl k našemu útvaru vrtulníkem na inspekční návštěvu. Na ústřednu ho přivedl velitel našeho útvaru, protože pan generál si potřeboval telefonicky zavolat k jiné podřízené jednotce. Dost mě to překvapilo, protože jsem takovou návštěvu neočekával, ale proběhlo to celkem dobře, bez jakýchkoliv závad, dokonce byl pan generál schopen obsloužit se sám a ukázat tak, že umí naši telefonní ústřednu ovládat. Tato telefonní ústředna byla určena pro dvacet účastníků s nástavbou pro dalších deset účastníků, a byla vybavena propojovacími kolíky, podobnými jako na starých poštovních úřadech s ruční obsluhou. Já jsem měl za povinnost každého účastníka, který se na ústředně přihlásil, spojit co nejrychleji s dalším požadovaným účastníkem a to vše jsem musel zajišťovat nepřetržitě po dobu své služby. Místnost, kde byla telefonní centrála umístěna, měla rozměry čtyřikrát čtyři metry a já jsem v ní během své služby musel strávit celých dvacet čtyři hodin. Byla to náročná záležitost, protože v průběhu služby bylo zakázáno v noční době spát, jelikož funkční zajištění tohoto spojení patřilo mezi priority našeho útvaru vzhledem k významu obsluhované techniky pro obranu státu. V této centrále jsem měl vždy službu v délce dvaceti čtyř hodin, do které jsem nastupoval každý druhý den, protože i když měla být k její obsluze tříčlenná skupina, nevím proč, ale po celou dobu mé vojenské služby jsme byli k obsluze ústředny a s ní souvisejícího radiového střediska zařazeni vždy pouze dva, kteří jsme se mezi sebou ob jeden den střídali. Tento trvalý stav vyvolával někdy problémy, zejména když někomu z nás dvou byl za odměnu poskytnut takzvaný opušťák, což bylo udělené volno mimo okruh vojenské posádky, zpravidla k návštěvě rodiny, nebo když obdržel dovolenou. Za takto dlouhodobě nepřítomného vždy zaskakoval některý voják z naší velitelské čety, který měl takzvaně druhou odbornost a v obsluze ústředny se vyznal. Dovolená pro vojáky základní služby byla stanovena jedenkrát ročně v rozmezí od deseti do patnácti dnů a kritériem pro její délku byla zpravidla hodnost, kterou měl dotyčný voják přiznanou. Čím vyšší hodnost, tím více dní. Já jako vojín se základní hodností jsem měl tedy nárok na deset dní, ale zřejmě proto, že velitel útvaru věděl o tom, že jsem každý druhý den ve službě, tak mi vždy přiznal čtrnáct dní. Při jedné z dovolenek jsem se v Praze náhodou sešel s Járou, který měl rovněž volno pro opuštění posádky, a tak jsme se spolu opět prošli po Praze a povídali si o svých vojenských zážitcích. Já měl uniformu s lodičkou a on s brigadýrkou, protože jsme sloužili každý u jiného typu vojska. To, že jsem byl prakticky neustále na centrále, mělo i své výhody, protože jsem po celou dobu vojenské základní služby nebyl ani jednou velen do strážní nebo dozorčí služby, což bylo výhodné zejména v zimě, kdy byl výkon strážní služby v terénu dost nepříjemný.

Kromě obsluhy ústředny jsem se musel naučit lézt na telegrafní sloupy s pomocí stupaček a uvazovat nové linkové telefonní vedení, nebo opravovat původní, pokud nám je někdo nebo něco poškodilo. K jeho zhotovení a k případné údržbě se používal speciální izolovaný vodič spletený z několika ocelových drátků s měděným jádrem, který se uvazoval na keramické izolátory přibité na dřevěné telefonní sloupy, které byly majetkem Spojů. Pro každé vedení se použily vždy dva vodiče, které bylo nutné neustále udržovat v provozním stavu. Proto jsem často chodil, zpravidla se svým starším kolegou a ve druhém roce s velitelem družstva na kontroly těchto telefonních rozvodů. Tímto způsobem jsem se pohyboval venku mimo kasárna častěji než na vycházkách, které mi zprvu proto ani nechyběly. V průběhu prvního roku své vojenské základní služby jsem se u ústředny střídal se starším kolegou slovenské národnosti, který byl v civilu telefonním mechanikem a tuto funkci vykonával i u našeho útvaru. Jeho prostřednictvím jsem se naučil vše, co jsem potřeboval jako spojař vědět. Naučil mně obsluhu a údržbu telefonních rozvodů, instalaci nových telefonních stanic a seznámil mne podrobně s celým telefonním systémem, který byl u útvaru vybudován. Byl to skutečný specialista, který svému řemeslu rozuměl. Rozhodl se dokonce sám provést opravu silného telefonního kabelu, jehož prostřednictvím bylo zajišťováno telefonické spojení našeho útvaru s dalšími vojenskými útvary. Tento kabel nám přerušil bagrista při hloubení příkopu na sousedním poli poblíž našeho útvaru v rámci provádění melioračních prací. Současně poškodil i vysokonapěťový kabel, kterým byl přiváděn elektrický proud napájející veškeré zařízení našeho útvaru včetně obsluhy raket tak, že bylo nutné okamžitě přejít na záložní napájení prostřednictvím elektrocentrál. Mému kolegovi se podařilo získat od poštovního úřadu, přes který část našich telefonních linek vedla, náhradní kus kabelu, kterým spojil obě přetržené části. Znamenalo to pro něho, že musel postupně propojit všechny přetržené dráty telefonních linek, aby spojení řádně fungovalo, což se mu beze zbytku povedlo. V místnosti, kde byla umístěna telefonní ústředna, jsme společně vybudovali ještě plně funkční přijímací a vysílací středisko s anténním systémem pro naše radiostanice R-109. Současně jsme byli spolu odpovědni za zajištění trvalého provozu všech těchto přidělených radiostanic, které spočívalo zejména v neustálém sledování proudové kapacity používaných akumulátorů a v případě jejího poklesu jejich okamžité dobití, Tyto radiostanice se kromě stálého příjmu rádiosignálů pro velitelské stanoviště používaly i při výjezdech, kdy sloužily jako spojovací prostředky. Bylo to zejména v případech utajovaných převozů raket, ale i při provádění pravidelné týdenní technické údržby radiolokátoru. Ten den byly vysílány hlídky s těmito radiostanicemi, což byli zejména ostatní spojaři, kteří obsazovali určená místa v okolí našeho útvaru s úkolem sledovat zde autoprovoz se zaměřením na výskyt zejména vozidel západních států. Jak nám bylo vysvětleno, bylo to proto, aby nebyl zachycen signál z našeho radiolokátoru k navádění raket, jehož vysílání se prověřovalo.

Po jeho odchodu do civilu jsem druhým rokem své vojenské základní služby převzal funkci telefonního mechanika a s tím spojenou komplexní údržbu našich telefonních linek, vedených jak v telefonních kabelových rozvodech, tak i mimo nich natažených na telegrafních sloupech. Měl jsem štěstí, protože tento můj bývalý kolega se po skončení své vojenské služby nevrátil domů na Slovensko, ale zůstal v České republice, protože požádal o to, aby byl zaměstnán jako údržbář u našeho útvaru. Jeho žádosti bylo vyhověno a on se potom s celou svou rodinou přistěhoval do nedalekého přiděleného služebního bytu. Byl jsem s ním v téměř denním kontaktu a kdykoliv jsem to potřeboval, vždy byl ochoten mi poradit. Zároveň mně ale využil, když se rozhodl vybudovat zařízení na odvětrávání páry z kuchyně. K tomu bylo nutné z plechu vyrobit odsávací trychtýř se zabudovaným ventilátorem, vedený přes střechu kuchyně a na střeše zakončený umístěným plechovým odvětrávacím kolenem o velkém průměru. Vzpomněl si, že jsem vyučený klempíř a se souhlasem velitele úvaru mně požádal, abych toto plechové zařízení kompletně zhotovil. Zajistil mi možnost pracovat na tomto požadavku ve městě v místní klempířské dílně ještě s jedním mým kolegou, který sice nebyl klempíř, ale v civilu pracoval s plechem při montáži izolace na velké potrubní systémy. Společně jsme zhotovili požadované díly, které údržbář usadil na střechu kuchyně. Ověřil jsem si, že jsem své řemeslo nezapomněl a že bych byl schopen je kdykoliv bez problémů vykonávat.

Průběh mé služby na telefonní centrále se pro mne stal po určité době rutinní záležitostí a až na některé výjimky nevybočoval ze zaběhnutého systému. Jednou z řady událostí, na kterou si vzpomínám, a která se jaksi vymykala z běžného denního pořádku, bylo jedenkrát za rok vždy o volné sobotě vyhlášeno provádění celostátních brigád, a to zpravidla na jaře, určených mimo jiné k celorepublikovému jarnímu úklidu. Velitel našeho útvaru vždy důsledně dbal na jejím provedení a už dopředu upozorňoval všechny podřízené včetně nás vojáků na povinnou účast při této akci a aktivně se na každé brigádě spolu se svým štábem podílel i on. Moje první brigáda nedopadla dobře, protože jsem se nezúčastnil jejího zahájení. Byl jsem před jejím zahájením vystřídán na centrále svým o rok starším kolegou, který přišel iniciativně do služby a mne poslal na brigádu místo sebe. Já, protože jsem zjistil, že některé z natažených radiových antén, které jsme používali pro radiové spojení, byly poškozeny, tak jsem se pustil do jejich opravy. Sice jsem registroval, že jsem byl středem pozornosti ostatních, kteří prováděli úklid, a zejména mne sledoval velitel útvaru, ale domníval jsem se, že je nejprve nutné provést opravu poškozených antén a až potom se věnovat úklidu. Antény jsem opravil a šel jsem se podívat po nějaké práci, kterou bych měl v průběhu brigády dělat. Při tom jsem byl přistižen velitelem útvaru, který chtěl vědět, co jsem již v rámci brigády udělal. Když zjistil, že nic, svolal celý svůj štáb a mě před všemi označil za toho, který se úmyslně vyhýbá nařízené brigádě a nařídil mi, že se mám okamžitě zapojit do úklidu probíhajícího v celém útvaru. Celá tato věc měla svou dohru při odpoledním vyhlašování rozkazu na příští den, kdy velitel útvaru mne a ještě jednoho vojína druhého ročníku, který byl přistižen, jak někde za rohem odpočíval, veřejně označil za práci se vyhýbající elementy, kteří neměli zájem účastnit se vyhlášené brigády. Následující rok, to už jsem byl druhým rokem na vojně, byla velitelem útvaru opět vyhlášená jarní brigáda na úklid s účastí všech příslušníků útvaru. Já jsem již neuvažoval o tom, že bych mohl dělat něco jiného a navíc velitel útvaru, který si pamatoval na moje loňské extempore, rozhodl, že budu brigádničit s ním, aby mě měl pod dohledem. Objevil vedle štábní budovy volné nevyužívané místo a rozhodl se, že na něm vybuduje záhon, který bude osázen květinami. Byl jsem proto pověřen, abych mu na kolečku vozil hlínu, ze které on vytvářel svoje zamýšlené dílo. Protože si na něm nechával záležet, trvalo mu celé dopoledne, než ho dokončil. Byl na své dílo pyšný a na závěr svolal celý štáb, aby se s ním pochlubil. Všichni jeho podřízení uctivě přikyvovali, že to je pěkné, až na jednoho mladého politického pracovníka, zkráceně politruka, který k nám byl nedávno předtím převelen. Ten jediný si dovolil veliteli říci, že na tomto záhonku zřejmě nic nepokvete, protože je celý den ve stínu štábní budovy. V ten moment se stal pro velitele rušivým elementem, protože znehodnotil jeho celodenní práci. Já, vzhledem k tomu, že jsem byl při této brigádě k ruce veliteli útvaru, neměl jsem žádné problémy a brigáda pro mne tehdy skončila v pohodě bez jakýchkoliv negativních momentů.

Při pobytu u útvaru a při plnění všech povinností, které vyplývaly z náročné obsluhy této výjimečné zbraně, jsme mívali málo možností k využití volného času. Kromě omezeného počtu vycházek, související s neustálou bojovou připraveností to bylo občasné promítání filmů, které nám zasílala politickovýchovná správa. S přihlédnutím k mé funkci a zařazení u Velitelské čety, která byla ověřena zajišťovat i kulturní program v době volna, jsem byl povinen se naučit pracovat s promítačkou a plnit úlohu promítače filmů. V době, kdy jsem vykonával vojenskou základní službu, nebylo ještě zvykem vybavovat některé, zejména menší útvary televizními přijímači, i když televizní vysílání bylo pro většinu obyvatel státu již pravidelně zajišťováno. Protože bylo obtížné služební cestou televizní přijímač získat, využili jsme možnosti a poskytli jsme formou brigády místnímu středisku Českých telefonních spojů naší výpomoc při obnově jejich poškozených venkovních telefonních rozvodů, ke kterému došlo v zimním období, a za takto získané finanční prostředky jsme si mohli zakoupit televizní přijímač. Díky tomu, že jsme byli nedaleko Ostravy, měli jsme přijímací televizní anténu nasměrovanou na ostravský vysílač. Tím, že poloha našeho útvaru byla nedaleko polských hranic, byli jsme schopni přijímat i televizní signál z polských Katovic, což nám přineslo možnost sledovat i některé pořady a filmy ze západní produkce díky tomu, že polská televize měla možnost tyto pořady získávat a vysílat je. Dá se proto říci, že častěji jsme měli náš televizor naladěn na příjem polského vysílání než ostravského. Výhodou bylo to, že zahraniční filmy byly v polské televizi dabovány polsky a proto nám byly svým způsobem srozumitelné. Vzpomínám si, že jsem zde mohl prvně vidět americký film „Zloděj z Bagdadu“, který byl daleko později promítán i v naší televizi. Měli jsme tak možnost shlédnout řadu dalších, francouzských, amerických a jiných západních filmů, které se tehdy u nás nikdy nepromítaly.

V začátku druhého roku mé vojenské služby bylo rozhodnuto, že část útvaru, která se především podílela na obsluze raketových komplexů, což byly zejména vojáci a důstojníci první a druhé roty, pojede na ostré střelby raket do tehdejšího Sovětského svazu, protože v našem státě nebylo možné tyto cvičné střelby provádět. Na toto cvičení odjel celý velitelský sbor kromě velitele třetí roty, který byl pověřen velením útvaru místo našeho velitele a jeho rota odpovídala za ostrahu poloprázdného útvaru. V průběhu této přestávky bylo rozhodnuto o konečné likvidaci některých vystavených starých protiletadlových kanónů, sloužících jako krytí pro náš útvar, které měly být před jejich zničením odvezeny po železnici do vojenských skladů k odstrojení. Přesto, že se jednalo o již dávno vyřazené zbraně, byl jsem já a můj stejně starý velitel družstva určeni k doprovodu těchto děl při železniční přepravě, protože se jednalo o vojenský materiál. Oba jsme obdrželi peníze na cestu a každý do samopalu jeden zásobník ostrých nábojů, které jsme měli přiděleny, jak nám řekl vysílající důstojník, pouze k osobní ochraně, protože na kanónech nebylo už nic, co by mohlo být zneužito nebo poškozeno. Celá akce probíhala tak, že vyřazené kanóny, které bylo možné přepravovat po vlastní ose, odtáhli naši řidiči se svými vozy na nádraží, kde byly naloženy na plošinové otevřené vagóny. S těmito kanóny jsme potom jako doprovod putovali čtyři dny a našim úkolem bylo vždy na každé železniční zastávce, kde se seřazovaly vagóny do dalších vlakových kolon, žádat přednostu stanice o přednostní připojení a odeslání vagónů s našimi děly k cíli naší cesty. Naše cestování mělo svůj půvab v tom, že jsme během jízdy mohli pozorovat okolí, kterým jsme projížděli bez větších problémů, protože nám přálo počasí, které bylo letní. Nocovali jsme na vagonech vedle děl, kam jsme si natahali balíky se skelnou vatou a v noci jsme se přikrývali plachtou, kterou jsme vždy stáhli s jednoho děla a ráno jsme ji opět na dělo vrátili. Děla jsme posléze předali na severu Moravy do vojenského skladu, kde nám bylo s nadsázkou řečeno, že když jsme jeli přes Ostravu, měli jsme je rovnou odvést do hutí k likvidaci, protože již byly k nepotřebě. Zpět k našemu útvaru jsme se vraceli osobním vlakem, jehož cesta byla zajímavá tím, že v jedné části své trasy projížděl po železniční trati zkráceně vedené přes území Polska, na kterém nesměl zastavit. Jeho strojvůdce při příjezdu na státní hranici pouze zpomalil, aby příslušníci polské armády zajišťující ostrahu státní hranice mohli do vlaku naskočit a během průjezdu dohlížet, aby nikdo z vlaku v té době nevystoupil. Setkali jsme se s nimi na chodbičce a oni, když zjistili, že jsme také vojáci, dali se s námi do řeči. Měli již moderní sovětské samopaly, ale obdivovali ty naše pro jejich malý rozměr. Na přejezdu hranic na druhé straně pak z vlaku vyskočili a vlak pokračoval dále v jízdě ke svému cíli a my jsme s ním dojeli až k našemu útvaru.

Dalším nevšedním zážitkem byl družební zájezd pro vybranou část našich vojáků do Polské republiky k vybranému útvaru. Účastníkem tohoto zájezdu jsem byl i já a musím říci, že jsem se na jeho průběh i těšil. Autobusem jsme dojeli do polských kasáren nedaleko našich hranic, kde jsme byli přivítáni a kde jsme strávili první den a noc. Zde jsme se setkali s polskými vojáky základní vojenské služby, mezi nimiž byl jeden, který uměl perfektně česky. Řekl, že pochází z vesnice poblíž nedalekého českého a polského pohraničí a protože obyvatelé této vesnice byli často v kontaktu s českými občany, naučil se český jazyk. Druhý den jsme navštívili bývalý koncentrační tábor v Osvětimi a jeho nechvalně známou pobočku, kterou byl tábor v nedaleké Treblince. V jeho celách byli umisťováni vězňové během vyšetřování, někteří vězni, které vybral velitel nebo vedoucí tábora, byli posíláni do temných komor k odpykání trestu. V těchto temných komorách vězňové trávili celou noc a ráno museli jít do práce, nedostávali ani jíst ani pít a po několika dnech umírali hladem. Čtyřicátého prvního roku začal být realizován plán vyvraždění židovské rasy jako takové a za tímto účelem byl v nedaleké tři kilometry vzdálené vsi Treblinka vybudován tábor Osvětim II. Již ve čtyřicátém roce zde bylo zahájeno masové vyvražďování, denně bylo možné zavraždit a spálit až deset tisíc obětí ve čtyřech plynových komorách s krematorii. Byli zde vražděni nejen Židé, ale prakticky všechny národnosti okupované Evropy. Když se blížila Rudá armáda, odvezli nacisté většinu přeživších vězňů do jiných koncentračních táborů, plynové komory a krematoria vyhodili do vzduchu a snažili se zničit i písemné důkazy jejich vraždění. I tak ale zůstalo dost nezvratných důkazů o těchto zločinech proti lidskosti. Vše to na nás silně zapůsobilo, zejména samotný osvětimský tábor se všemi expozicemi připomínajícími jeho neblahou minulost a především prohlídka všech těch uskladněných věcí po vězních, kteří tímto táborem prošli. Mohli jsme si prohlédnout místnosti, které nacisté používali k usmrcení vězňů pomocí jedovatého plynu a pece, ve kterých byli spalováni mrtví. Byli jsme se podívat i na cely, ve kterých byli vězňové drženi v nelidských podmínkách a v průběhu prohlídky jsme se zastavili i u stěny, kde nacisté vykonávali popravy. V táboře Treblinka jsme zase viděli celý areál, kde byly zbytky lágrových domů postavených pro vězně. Treblinka byla jedním ze tří založených vyhlazovacích táborů a byla připravena k provozu v červenci čtyřicátého druhého roku, kdy započal přesun Židů do tábora. Sloužila především jako přijímací stanice pro nově příchozí vlaky a jejich náklad. Nacházely se zde dvě budovy, které sloužily jako skladiště majetku přivezených vězňů. Byl zde prostor, kam byli přiváděni vězni na okraj jámy, postaveni a střeleni do hlavy. Mrtvá těla padala přímo do jámy, kde byla okamžitě spálena. Po prohlídce těchto táborů, která byla pro nás nezapomenutelným zážitkem, jsme odjeli do Krakova, kde jsme náš zájezd zakončili, když jsme byli nejprve na prohlídce královského hradu Wawel, který je nejvýraznějším historickým objektem Krakova. Hrad Wawel stojí na stejnojmenném vrchu lemovaném řekou Vislou. Je starý více než deset století, díky přestavbě po požáru v šestnáctém století ale zůstal dodnes zachován a je komplexem několika hradních budov a katedrály a patří k němu také královské zahrady. Wawelská katedrála v minulosti sloužila jako korunovační místo polských králů, proto se zde také nachází hrobky královských rodin. Po skončení jeho prohlídky jsme si před odjezdem ještě mohli samostatně prohlédnout některé městské části samotného Krakova.

Další nezapomenutelnou událostí byla avizovaná ministerská prověrka, kterou prováděla komise jmenovaná ministrem národní obrany. Vedle prověrky fungování útvaru, zaměřené zejména na přípravu k bojové činnosti, bylo rozhodnuto, že na její závěr bude uskutečněna slavnostní přehlídka spojená s pochodem a v jeho průběhu bude každá rota našeho útvaru zpívat pochodovou píseň, kterou vybírali naši političtí pracovníci z dodaných zpěvníků. Šlo většinou o písně vztahující se buď k tradicím armády, nebo o písně, jejichž obsah odrážel současnou politickou situaci v armádě. My z velitelské čety jsme byli vzhledem k našemu malému počtu zařazeni do třetí roty, které velel důstojník v hodnosti majora. O tomto veliteli bych chtěl říct, že to byl jeden z těch důstojníků, kteří byli do armády zařazeni v době, kdy docházelo v padesátých letech k široké obměně stávajícího důstojnického sboru a oni byli již jako civilisté vybráni jako politicky spolehlivé osoby pro tyto funkce. V době mé služby tomuto veliteli pomalu končila doba, kterou měl odsloužit a tak se pomalu chystal do civilu. Šlo o důstojníka, který sice striktně vyžadoval kázeň a plnění uložených úkolů, ale na druhé straně byl schopen poznat nelogická řešení některých rozhodnutí z vyšších míst a dát to veřejně najevo. Protože, jak jsem již uvedl, při slavnostní přehlídce měla každá rota zpívat nějakou píseň, obdrželi jsme zpěvník, ze kterého nám byla vybrána jedna z bojových písní tehdejších autorů, kterou jsme měli při pochodu zazpívat. Při prvním shromáždění naší roty se velitel zajímal o to, zda má někdo hudební nástroj, aby nás naučil její melodii. Vzpomínám si, že se sešel jeden trombon s dalším nástrojem, díky kterým jsme byli schopni jakžtakž poznat, co máme vlastně zpívat. Nevím již, co to bylo za píseň, ale dostali jsme za úkol se ji naučit a procvičovat ji, když se chodilo v pochodovém tvaru na seznámení s denním rozkazem velitele útvaru. Velitel roty se nám již v této věci nevěnoval, protože to považoval za úkol, který nám dal svým rozkazem, s tím, že ho splníme. Zpočátku jsme se snažili vybranou píseň naučit, ale postupně vzhledem k jejímu textu, který se nám jevil jako nezáživný, u nás tento zájem o ni opadal a oproti dalším rotám, kde poctivě určené písně nacvičovali, my jsme její nácvik hodili za hlavu. Domnívám se, že velitel roty to zřejmě zpozoroval, ale protože tuto akci považoval za zbytečnou, tak nás do nácviku nijak nehonil. Když přišel den, kdy měla být vykonána přehlídka a my jsme byli jako třetí a poslední v pořadí nastoupeni k slavnostnímu pochodu, tak velitel roty, který měl jít v našem čele, chtěl vědět, zda jsme se přidělenou píseň naučili. Když zjistil, že jsme tomuto nácviku nevěnovali takovou pozornost, jakou jsme měli a tuto píseň neznáme, přičemž jsme již měli nastoupit k pochodu, zjišťoval, jakou píseň tedy známe. Když jsme mu řekli, že jsme schopni zazpívat jednu z těch starých písní, kterou občas vojáci zpívají, rozhodl, že ji máme zazpívat a hlavním jeho požadavkem, na který kladl důraz, bylo to, že náš pochod musí být slyšen, tj. že jsme měli při chůzi hlavně silně dupat. Při zahájení přehlídky, kdy na vyvýšeném místě stáli členové komise v čele s generálem a náš velitel útvaru se svým štábem, vykročila první rota se svou moderní písní, což se setkalo s příznivým ohlasem, stejně tak i druhá rota s jinou moderní písní. Pak jsme nastoupili my a velitel roky nám ještě připomenul, že nás musí být slyšet, jinak že budeme ve svém volnu šlapat, až se z nás bude kouřit. Všichni, kteří jsme byli jeho podřízení vojáci, jsme proto vykročili parádním krokem, a abychom velitele roty podrželi, dupali jsme tak, že nás bylo slyšet široko daleko. Když jsme se přiblížili ke komisi, začali jsme místo přidělené moderní písně zpívat, respektive křičet známou písničku „Vojáci, jdou vojáci, jdou“. Odpochodovali jsme před komisí a všimli jsme si, že našeho hlavního politického pracovníka málem omývali. Celou přehlídku jsme tak ustáli a později nebyly vůči nám vyvozeny žádné negativní důsledky.

V průběhu druhého roku svého působení ve vojenské základní službě jsem kromě obsluhy ústředny vykonával i již zmíněnou funkci spojovacího technika. Tato funkce obnášela i povinnost starat se kromě vnitřních telefonních linek i o záložní, umístěné mimo útvar a vybudované formou venkovního vedení, které končily volně ve vzdálenosti jednoho až tří kilometrů od útvaru a bylo možné k nim připojit přenosné polní telefony. Byly určeny pro hlídky vysílané k výkonu kontrolní činnosti prováděné v okolí útvaru v době pravidelné týdenní technické údržby bojové techniky, kdy se prověřovala její funkčnost. Tyto telefonní linky jsme instalovali v době, když bylo rozhodnuto, že se k tomuto účelu nebudou používat přenosné radiostanice. Mým hlavním úkolem však bylo udržovat v nepřetržité činnosti provoz telefonního spojení s odloučenou jednotkou, ke které část vedení vedla podzemním telefonním kabelem, ale v podstatné míře hlavně prostřednictvím vojenského linkového venkovního vedení podél běžné silnice. Často docházelo k tomu, že toto vedení bylo násilně přerušeno například nákladním automobilem při otáčení na silnici nebo i jinou příčinou. Při zjištění této poruchy jsem byl povinen s řidičem okamžitě vyjet, poruchu nalézt a odstranit zpravidla nastavením poškozené části kusem jiného drátu. Protože těchto oprav přibývalo, došlo k tomu, že se v takto upravovaném vedení zvyšoval vnitřní odpor a tím se snižovala slyšitelnost na obou koncových stranách. Spolu s velitelem družstva spojařů jsme to vyřešili tak, že jsme se rozhodli celou linku vyměnit za nové vedení. Byla to jedna z mých větších akcí na vojně, protože jsme z vojenského skladu vyzvedli kotouče s potřebným množstvím drátu, k jehož položení na silnici před upevněním na telefonní sloupy jsme použili skříňovou Pragu V3S s otevřenými zadními dveřmi, která pomalu jela, a z cívek dva spojaři postupně odmotávali drát. Já ještě s dalšími jsem šel za vozidlem, a s pomocí stupaček jsem vylezl na každý sloup a upevnil jsem drát, který mi kolega nahazovací tyčí podával. Tímto způsobem se nám podařilo celou linku vyměnit.

Jedna z věcí, na kterou bylo během mé vojenské služby důsledně dbáno, byla otázka utajení skutečné povahy našeho útvaru před nepovolanými osobami. K tomu přispívalo i naše vystrojení, kterým jsme byli vybaveni pro každodenní použití. Běžně jsme na vycházky používali naše první uniformy, které jsme obdrželi při nástupu na vojenskou základní službu, a které měli přidělené i vojáci od ostatních vojenských útvarů. Stejné uniformy včetně dlouhých kabátů nám byly po jejich obnošení našimi předchůdci přidělovány jako pracovní oděv, který jsme používali na podzim a v zimě. V létě, kdy bylo teplo, jsme zpočátku nosili již zmíněné lehké plátěné uniformy, údajně ještě jako pozůstatek z 2. světové války. Jak jsem již uvedl, šlo zřejmě o určitý druh kamufláže, aby občané při styku s námi podle tohoto oblečení a naší výzbroje zastaralými samopaly nepoznali, že nedaleko nich jsou umístěny nejmodernější zbraně, a abychom byli považováni za vojáky běžných, spíše podřadnějších vojenských útvarů. Tento kamuflážní záměr byl posléze potvrzen i tím, že krátce před koncem mé vojenské služby byl celý náš útvar přestrojen do maskovacích oděvů, které nosili před námi zřejmě průzkumníci, protože byly zbarveny žlutými, hnědými, zelenými a snad i červenými velkými skvrnami. Když jsme někteří z nás v tomto oblečení vyšli prvně mimo útvar do města, byli jsme zákonitě značným středem pozornosti, protože si nikdo nedovedl představit, jaké vojsko vlastně v jejich okolí působí. V této barevné uniformě jsem pak dosloužil až do konce své vojenské základní služby.

Prakticky čtrnáct dní před jejím koncem na nás, budoucí vojáky v záloze, čekalo ještě jedno překvapení, když jsme se měli zúčastnit velkého cvičení, které bylo spojené s výjezdem útvaru s veškerou technikou včetně raket na záložní stanoviště. Místem, do kterého jsme se měli přesunout, byl jeden vzdálený vojenský prostor. Bylo jasné, že veškerou techniku včetně raket bude nutno přepravovat v samostatných kolonách v noci s maximálním zabezpečením a utajením. My, družstvo spojařů, jsme si pro toto cvičení připravili telefonní a radistické středisko umístěné v jednom z velkých polních stanů, který nám byl přidělen. Současně jsme měli při výjezdu techniky pomocí přenosných radiostanic zajišťovat vzájemné spojení mezi začátkem a koncem každé kolony, a i mezi jednotlivými kolonami navzájem. Před vlastním zahájením tohoto cvičení jsem byl já, ještě s jedním nováčkem zařazen do předsunuté skupiny, která měla za úkol v předstihu připravit základní podmínky pro zabezpečení činnosti útvaru pro boj v polním postavení. My dva spojaři jsme měli v rámci tohoto opatření vybudovat telefonní spojení mezi stanovištěm našeho útvaru a stanovištěm naší odloučené jednotky, která se také tohoto cvičení měla účastnit. Nezapomenu na to, když mě důstojník přidělený k našemu útvaru jako styčný mezi útvarem a posádkovým velitelstvím v prostoru, kde jsme měli cvičit, zavezl na jedno návrší nad asi dva kilometry širokým údolím s tím, že na tomto návrší bude náš útvar umístěn. Pak mi ukázal přes údolí protější stranu a řekl mi, že tam bude postavení odloučené jednotky, se kterou bude nutné zajistit spojení. Znamenalo to pro mne a mého kolegu společně natáhnout telefonní vedení přes toto údolí, ve kterém po cestách projížděly cvičící tanky. Bylo proto nutné v těchto místech vést vedení nad těmito cestami, aby nedošlo k jeho zničení. To se nám také podařilo a po příjezdu celého útvaru, kdy byla vybudována záložní postavení všech technických a vojenských prostředků, vlastní cvičení začalo. V jeho průběhu dokonce přiletěl generál Činčar se svým doprovodem, aby osobně mohl zjistit a posoudit, jak se náš útvar vyrovnává s vedením bojové situace v záložním postavení. Cvičení probíhalo bez větších problémů a také bez ostrých střeleb raket, které v tomto prostoru nebylo možné provádět. Po skončeném cvičení byla veškerá technika postupně převezena zpět na útvar a zde znovu instalována do svého původního postavení.

Závěr mé vojenské služby se blížil a my všichni, kterých se to týkalo, jsme počítali zbývající dny do odchodu. V době, když už jsem měl téměř sbaleny své věci, mi byl přečten písemný rozkaz, podle kterého jsem byl povýšen do hodnosti svobodníka. Potěšilo mě to, ale protože výkonný praporčík zajišťující administrativní službu u útvaru mi zapomněl zapsat toto povýšení do vojenské knížky, tak jsem po návratu domů a při přihlášení se na vojenské správě zjistil, že mi toto povýšení nebylo díky chybějícímu záznamu uznáno. Přesto jsem později od našeho nadřízeného velitele z posádky v Ostravě obdržel písemné čestné uznání, kde jsem byl osloven jako svobodník. Očekávaly mne však nové události, o kterých budu dále hovořit, a tak jsem se přestal o tento problém zajímat a pustil jsem ho z hlavy. Konec vojenské základní služby pro nás, již třeťáky, kteří jsme sloužili dva měsíce navíc za nováčky, proběhl bez větších komplikací. Před jejich nástupem jsme byli sestěhováni do jedné místnosti, kde byla dokonce sestavena tři lůžka nad sebou, abychom se sem všichni vešli. Do služeb jsme chodili dál, já jsem stále ještě vykonával obsluhu telefonní ústředny až do doby, kdy jsem mohl být vystřídán novým spojařem. Postupně jsme začali předávat přidělenou techniku našim nástupcům a vracet vojenskou výstroj. Koncem září jsme již počítali dny, kdy naše vojenská základní služba skončí. Poslední den před odchodem jsme se již všichni převlékli do civilu a očekávali jsme ráno druhého dne, kdy bychom měli odejít. Prakticky všichni jsme byli tak motivačně naladěni, že se nám nechtělo jít spát. Já jsem ještě s některými dalšími hrál kulečník až do dvou hodin do rána, kdy přišel dozorčí útvaru a poslal nás do postele. Ráno jsme se my, budoucí záložáci s naším útvarem rozloučili a z preventivních důvodů jsme byli nákladními auty převezeni na nádraží v Ostravě. Vedení útvaru se totiž obávalo, pokud bychom při našem odchodu procházeli městem, že by zde mohlo z naší strany dojít k nějakým nepřístojnostem a toho se chtělo vyvarovat. Proto ten převoz. V Ostravě jsme se rozloučili a každý vlakem odjel do místa svého trvalého bydliště. Já jsem se vrátil do Prahy a tím definitivně moje vojenská základní služba skončila.

Když zpětně bilancuji svou účast ve vojenské základní službě, jsem toho názoru, že to nebyl až tak promarněný čas. Během této služby jsem se naučil dodržovat určitý pořádek, plnit rozkazy a seznámil jsem se s celou řadou technických prostředků a událostí, ke kterým bych se jinak nedostal. Rovněž i denní styk s mými kolegy a poznání jejich životních osudů mělo a má pro mne nezapomenutelné zážitky. Krátce bych se chtěl zmínit o vztazích mezi námi a našim starším ročníkem, mezi, jak se říkalo námi „bažanty“ a mezi nimi „mazáky“. Je to záležitost, které se někdy říká „šikana“. Za sebe mohu říci, že v začátcích mé vojenské služby jsem pocítil určitou nadřazenost těchto mazáků, kterou nám zprvu dávali najevo. Znamenalo to, že jsme je museli předpisově zdravit a dělat věci, na kterých se měli podílet i oni. Byli to zejména takzvané rajóny, což zahrnovalo úklid nejen v místnostech, kde jsme spali a měli své věci, ale na chodbách a v jiných prostorech. Nás se týkaly pomocné služby v kuchyni, škrábání brambor a různé další podpůrné práce. Oni byli ti, kteří tuto naší činnost kontrolovali a nařizovali. Nevzpomínám si ale na žádný případ, kdy by někdo z nás musel některému takovému mazákovi osobně sloužit, tak jak se to mohlo stávat u jiných zbraní. Bylo to kromě jiného podmíněno tím, že u útvaru působili politickovýchovní důstojníci – politruci, v jejichž náplni práce bylo i sledování morálně politického stavu u útvaru a měli za úkol těmto excesům předcházet, nebo je řešit. Vzhledem k tomu, že služba u našeho útvaru, byla úzce závislá na nezbytné vzájemné součinnosti všech jednotek a vojáků obou ročníků, s přihlédnutím k závažnosti úkolů, které plnili, nebylo přípustné, aby mezi nimi docházelo k jakýmkoliv šikanám, které by mohly narušit bojovou připravenost útvaru. Pouze v jednom případě byl jeden z našich kolegů vystaven jakési šikaně. Byl to Vašek, hoch z Plzeňska, jak se říká dobrák od kosti, naprosto nekonfliktní povaha, původně jako já zařazený zprvu jako spojař, který byl využíván jedním ze starších vojáků, naneštěstí naším velitelem družstva spojařů k tomu, aby pro něho a jeho kolegu vykonával úklidové práce. Tento velitel družstva se spolu s dalším spojařem trvale zdržovali v prostoru „c“, v jedné místnosti štábní budovy, ve které bylo zřízeno středisko s několika radiostanicemi, které oba stále obsluhovali. Tomuto veliteli družstva v hodnosti svobodníka nebylo zatěžko večer telefonicky zavolat na ubikaci mužstva a rozkázat Vaškovi, aby jim přišel uklidit. Vašek tedy musel večer skoro půl kilometru dolu jít oběma starším uklidit jejich místnost a pak se vrátit zpět. S tímto velitelem družstva jako s jediným starším jsme měli občas potíže, protože dával vůči nám najevo svou nadřazenost. Později se začal nevhodně chovat i ke svým nadřízeným a celé toto jeho negativní chování skončilo jeho degradací před nastoupeným útvarem, kdy mu jeho velitel přečetl rozkaz o odebrání hodnosti a byly mu přestřihnuty svobodnické pásky, které se tehdy nosily místo pozdějších pecek.

Jediný případ hrubé šikany jsme zažili ve spojařském kursu, který byl zřízen v kasárnách, ve kterých sloužili kromě nás ještě vojáci, kteří s tímto kursem neměli nic společného, protože byli příslušníky jiného útvaru. Pouze několik poddůstojníků druhého ročníku tohoto útvaru bylo přiděleno do našeho kurzu, kde vykonávali funkce velitelů družstev a odpovídali za náš vševojskový výcvik. My všichni, kteří jsme byli do kurzu zařazeni, jsme obývali přidělenou velkou místnost, kde jsme spali na palandách a každý z nás zde měl svou skříňku s uloženými věcmi a prádlem. Dále byl do kurzu přidělen jeden vyšší poddůstojník jako staršina na funkci administrativního pracovníka, který byl vybrán z vojáků, kteří měli zakrátko odejít do civilu. Jednou večer vojáci, kteří měli již krátce před civilem, si vyšli do města na jednu z posledních vycházek. Společně s nimi šel i náš staršina, který byl jejich kolega. Vrátili se kolem půlnoci notně posilněni alkoholem a spolu se staršinou vtrhli, ačkoliv k tomu nebyli oprávněni, na naší ubikaci, kde jsme již všichni spali. Vzbudili nás, každý z nás se musel postavit ke své skříňce a otevřít ji a oni chodili a vyhazovali naše věci, protože prý byly špatně srovnané. Poté odešli a my jsme museli hodinu po nich své věci uklízet. Celý případ měl dohru další den, kdy se o tom dozvěděl určený politruk, kterého jeden z nás informoval o tom, co se ten večer a noc stalo. Skončilo to tím, že všichni účastníci této šikany byli potrestáni vězením a o dny, které v něm strávili, se jim kromě záznamu do osobního spisu prodloužila vojenská služba. Staršina byl ze své funkce okamžitě odvolán. Po návratu z kursu a asi po půl roce služby jsme se již s našimi staršími kolegy stýkali jako rovný s rovným a o nějaké nadřazenosti už se, až na některé případy nedalo mluvit. Náš přístup k našim bažantům se odbýval ve stejné rovině a z naší strany k žádnému incidentu nedošlo. Rozloučili jsme se s nimi při odchodu do civilu jako kamarádi.

Pokud se týče mne, měl jsem jako příslušník prvého ročníku určité problémy s jedním naším důstojníkem. Pokud měl službu na řídícím středisku a věděl, že jsem na ústředně, tak pravidelně v noci kolem třetí hodiny ověřoval, zda ve službě nespím, protože to bylo vzhledem k podmínkám, které vyžadoval charakter bojové připravenosti našeho útvaru, přísně zakázáno. Zpočátku mě služba na ústředně v noční době činila značné potíže, protože v prostředí, kde bylo v noci naprosté ticho, nebylo možné jen sedět a čekat, zda někdo nebude chtít uskutečnit telefonní spojení. Naučil jsem se později odpočívat tak, abych každý takový požadavek byl schopen okamžitě zajistit. Přesto mě celý první rok kontroly tohoto důstojníka značně nervově zatěžovaly. Druhým rokem však došlo k zásadnímu obratu. Onen důstojník mne přestal kontrolovat a dokonce se dá říci, že jsme spolu vycházeli skoro kamarádsky. Pak jsem se dozvěděl, že tímto způsobem se choval zásadně k vojákům prvního ročníku. Když se z tohoto ročníku potom všichni stali mazáky, začal je už brát jako ty, na které je z hlediska výkonu služby spolehnutí a jeho chování vůči nim se proto podstatně změnilo k lepšímu, což se projevilo i u našeho ročníku.

Ještě o jedné události se chci zmínit, která byla pro mne významnou, neboť měla pokračování v mé budoucnosti. Během mého druhého roku vojenské služby jsem zažil případ, kdy byli k našemu útvaru vysláni na krátkodobou stáž důstojníci – posluchači vyššího vojenského učiliště se zaměřením na jejich budoucí službu u útvarů s raketami tak, jako to bylo u nás. Všichni byli v hodnosti poručíků a byli v našich letech. Zajímali se o celkový provoz našeho bojového útvaru, a proto navštěvovali všechna pracoviště včetně telefonní a radistické ústředny. Seznámil jsem se s jedním z nich, který byl jako já původem z Prahy a tak jsme si spolu poměrně dobře rozuměli. Po skončení jejich stáže jsem se s ním rozloučil a považoval jsem toto setkání jen za malou epizodu s tím, že se spolu již nikdy nesetkáme. Budoucnost mě však měla přesvědčit o něčem jiném.

Závěrem bych se chtěl zmínit o příhodě, která přímo souvisela s působištěm útvaru, u kterého jsem vykonával vojenskou základní službu. Z města, nedaleko kterého jsme sloužili, vedla k tomuto útvaru samostatná silnice, která končila před jeho vstupní branou. Když jsem po letech, bylo to v devadesátém šestém roce, byl s rodinou a přáteli na dovolené v Severomoravském kraji, rozhodl jsem se podívat se a znovu navštívit místo, kde jsem prožil dva roky. Sice jsem našel místo poblíž poštovního ústavu, odkud vedla silnice z města k našemu útvaru, ale tato původní silnice byla přerušena nově postavenou dálnicí a já jsem nemohl zjistit, jak se dál dostat. Proto jsem se jednoho místního občana zeptal, jak bych se mohl ke svému bývalému útvaru dostat. Když jsem mu popsal svůj cíl, tak se mne zeptal, zda se zajímám o raketový palpost, který tam měl být a ukázal mi k němu cestu. Pomyslel jsem si, že se přítomnost raketové základny mezi nejbližšími občany v tomto městě nepodařilo utajit a že veškerá opatření, která měla za cíl zabránit jejímu vyzrazení, byla víceméně neúčinná. Po původní silnici jsme dojeli až k místu, kde útvar stával a já jsem po příjezdu zjistil, že již na tomto místě žádný vojenský útvar již neexistuje. Dříve uzavřený prostor byl nyní otevřený, volně přístupný, přízemní dřevěné domy, ve kterých jsme měli ubikace a v nichž sídlilo velení útvaru, byly již odstraněny a v celém objektu zůstala zachována pouze zděná budova bývalé kuchyně a jídelny. Silnice vedoucí do lesa dále existovala, ale les kolem ní byl vykácený a v bývalém prostoru „c“, kde byla tehdy umístěna veškerá bojová technika, byl v současnosti vytvořen areál, do kterého byl navážen městský komunální odpad. Zmizela i farma státního statku, sousedící dříve s naším útvarem. Pochopil jsem, že zřejmě po odsunu sovětských vojsk skončila existence i tohoto útvaru, jehož místo působení je nyní využíváno pro sklad komunálního odpadu z nedalekého města. Rozloučil jsem se pohledem na místa, kde jsem strávil celé dva roky vojenské základní služby a tak se vojenská epizoda mého života s konečnou platností uzavřela.

– Kapitola čtvrtá –

Můj nástup k SNB

Před koncem druhého roku mé vojenské základní služby mi byl doručen dopis s hlavičkou Obvodní správy VB z Prahy 8. Velmi mne to překvapilo, protože ať jsem jakkoliv vzpomínal, nenapadl mě žádný důvod, proč by se o mne měla VB zajímat a ani jsem si nebyl vědom toho, že bych se v minulosti něčeho dopustil, co by zakládalo příčinu zájmu o mou osobu. Obsah dopisu mne však udivil už proto, že mi v něm mě neznámý příslušník sděloval, že jsem byl na základě posouzení a dobrých výsledků po dobu mého vojenského působení vybrán jako jeden z možných adeptů pro nástup do služby u VB v Praze. Jak jsem již dříve uvedl, nikdy mi nepřišlo na mysl, že bych se zrovna já mohl stát příslušníkem. Přiznám se k tomu, že mně také zalichotilo sdělení, že jsem byl zrovna já vybrán pro tuto práci a že tedy existovaly nějaké důvody, proč právě já jsem byl takto osloven. Později jsem se ale dozvěděl, že onen příslušník, který mi dopis poslal, odpovídal v rámci svého útvaru za získávání nových zájemců o službu u VB a řešil to tak, že si každý rok od vojenské správy vyžádal seznam vojáků trvale bydlících v obvodu Prahy 8, kteří měli jít do civilu. Z tohoto seznamu pak vytipoval vždy několik vojáků, kteří by mohli po provedené prověrce jejich osobnosti nastoupit do služebního poměru k MV, protože absolvování vojenské základní služby bylo tehdy jednou z hlavních podmínek pro jejich možné přijetí k této službě. Na základě provedeného šetření je poté oslovil stejným dopisem jako mne. V tomto dopise mne dále vyzval, abych ho, pokud bych měl zájem o tuto službu, při nejbližší možnosti na správě navštívil, aby mne mohl seznámit se vším, co by mne v tomto směru zajímalo. Začal jsem o této nabídce přemýšlet a zvažovat ji, protože mi přišlo na mysl, že bych mohl ve svém životě zkusit zase něco jiného. Také jsem se o této nabídce bavil se svým otcem, od něhož jsem chtěl získat jeho názor na tuto nabídku v případě, že bych ji přijal. Otec prakticky neměl žádné námitky proti mému eventuálnímu rozhodnutí do této služby nastoupit a jen mne upozornil, že to nebude žádná procházka růžovým krajem. Já jsem se po důkladném zvážení této nabídky rozhodl navštívit onoho příslušníka, abych od něho získal informace o tom, co by mne čekalo, kdybych tuto práci přijal. Dozvěděl jsem se od něho o všech možnostech, které bych nástupem k VB mohl získat a nebylo jich málo, včetně odpovídajícího platu s eventualitou pozdějšího přidělení bytu. Také mne zaujala možnost získat příslušné vzdělání, o kterém jsem již začal uvažovat a svůj význam měla i předpokládaná perspektiva mého dalšího života. Na základě těchto argumentů jsem se poté rozhodl tuto službu přijmout, i když to pro mne představovalo faktické pokračování vojenské služby. Poté, co jsem souhlasil s touto nabídkou, obdržel jsem přihlášku a na jejím základě jsem absolvoval nezbytnou lékařskou prohlídku, jejíž výsledek pro mne dopadl poměrně pozitivně. A když se u mne nevyskytly žádné osobní problémy, nebránilo nic tomu, abych se po skončení vojny přihlásil na obvodní správě VB k přijímacímu řízení.

Když moje základní vojenská služba skončila, zašel jsem po návratu domů na správu VB v Praze 8, abych zde oznámil, že jsem již v civilu. Byl jsem poslán na vojenskou správu, kde jsem se hlásil jako záložník ke vzetí do evidence. Civilní pracovnice se mnou sepsala evidenční kartu, ve které mi uvedla jako dosaženou hodnost vojína a to i přesto, že jsem získal hodnost svobodníka. Argumentovala tím, že ve vojenské knížce nemám žádný záznam o rozkaze, na základě kterého jsem byl povýšen, a proto mi nemohla jinou hodnost přiznat. Poté, když jsem ji informoval o svém budoucím nástupu k VB, sdělila mi, abych se po přijetí opět dostavil na vojenskou správu, kde budu vyškrtnut z evidence vojáků v záloze. Po vyřízení této záležitosti jsem šel na osobní oddělení mého mateřského podniku požádat o propuštění z pracovního poměru. Zde jsem se setkal s kamarádem Petrem (Lusťou), který také skončil vojenskou základní službu a chtěl rovněž požádat o propuštění, protože měl také zájem o jiný druh zaměstnání a navíc chtěl využít svých znalostí jako řidič. Pomyslel jsem si, že bude mít asi potíže s propuštěním, ale přál jsem mu, aby se mu tento jeho zámysl splnil. Mne však čekalo nemilé překvapení, když mi bylo kategoricky sděleno, že nebudu uvolněn, protože stavebnictví mělo v té době nedostatek pracovníků a proto měly stavební podniky prioritu a oprávnění si své zaměstnance ponechat a nepropouštět je. Bylo mi řečeno, abych se znovu přihlásil na své provozovně a pokračoval ve svém původním zaměstnání. Toto rozhodnutí mne překvapilo, protože jsem se domníval, že služba u VB má větší přednost a moje propuštění bude proto jen formalitou. Oznámil jsem tuto skutečnost na správě VB, kde byli tímto rozhodnutím nemile překvapeni a celé to vypadalo tak, že z mého přijeti k VB nebude nic. Přesto mi bylo řečeno, abych ještě počkal, že se správa pokusí mne získat. Výhodné bylo, že můj mateřský podnik sídlil ve stejném pražském obvodě jako správa a proto se zřejmě jejich vedoucí pracovníci byli schopni domluvit na mém uvolnění pro službu u VB. Byl jsem po kratší době proto vyzván, abych se znovu dostavil na osobní oddělení podniku, kde mi bylo řečeno, že budu z pracovního poměru uvolněn a že mám na provozovně odevzdat přidělené nástroje, které jsem ve své práci používal a měl jsem je ještě doma. Vedoucí provozář, kterému jsem věci odevzdal, vzal tento fakt na vědomí a tím jsem své povolání stavebního klempíře ukončil. Nejvíce se tento můj odchod dotkl mého bývalého spoluzaměstnance Jardy, který na mne již čekal, protože předpokládal, že po svém návratu z vojny se k němu vrátím a budeme spolu dále v jedné partě pracovat.

Petr, který byl také od podniku uvolněn, nastoupil jako řidič k pražskému Dopravnímu podniku, kde začal pravidelně jezdit s městským linkovým autobusem. Později, když už jsem byl příslušníkem, jsem za ním občas zašel, abychom si popovídali, ale to se stávalo vzhledem k mým nastávajícím služebním povinnostem jen málokdy. S Járou jsem se sice po skončení vojny setkával častěji, ale to trvalo jen krátkou dobu, protože se krátce na to oženil s dívkou, se kterou se znal již před vojnou a kterou jsem znal i já a z Karlína se natrvalo odstěhoval. Z tohoto období si vzpomínám na jedno setkání s ním krátce po našem návratu do civilu. Vyšli jsme si spolu do Prahy a skončili jsme v pivnici „U Fleků“, kde čepují 130 černé pivo. Tehdy bylo zvykem, že za každý nový půllitr piva musel host hned zaplatit. Když jsme usedli u dlouhého stolu a přišel číšník, zjistili jsme, že to je jeden z našich bývalých karlínských známých, který zde byl zaměstnán. Pozdravili jsme se, krátce popovídali a on nám řekl, že nám bude nosit pivo a bude na tácku dělat čárky s tím, že mu to, co vypijeme, zaplatíme až nakonec při odchodu. Popíjeli jsme, hovořili o svých vojenských zkušenostech a kamarád číšník nosil pivo a dělal čárky na jeden tácek. Když jsme každý měli už třetí půllitr, sedl si vedle nás zřejmě host německé národnosti, který když se rozhlédl a viděl čárky na tácku, uznale pokýval hlavou. Vypili jsme dohromady každý pět půllitrů a šli jsme domů. S Járou, který nebyl na velké pití zvyklý, to na čerstvém vzduchu trochu zamávalo, tak jsem ho jemně podepřel a doprovodil ho domů. Druhý den, když jsme spolu mluvili, tak se mě zeptal, že si nevzpomíná, jak se dostal domů. Řekl jsem mu, že to nebylo nic náročného a že jsme nevzbudili žádné pohoršení. Po tom, co se Jára odstěhoval, tak naše styky fakticky zanikly, i když pro mne nebyl problém zjistit adresu jeho nového bydliště, protože jsem znal datum jeho narození. V pozdější době, když jsme s manželkou jednou procházeli kolem domu v Praze 1, kde měl bydlet, zašel jsem se přesvědčit, zda je tomu tak, a bylo, což jsem zjistil podle jeho jmenovky. Navštívit jsme ho ale nešli i přesto, že moje žena ho znala a také znala i jeho manželku. K znovunavázání vzájemných kontaktů mezi námi pak došlo až po delší době, když jsem se mu opět přihlásil a on se chtěl se mnou setkat.

V době, kdy jsem měl nastoupit ke Sboru, byla činnost československé bezpečnosti ještě podstatně ovlivňována novou územní organizací státu. Na jejím základě bylo nově vytvořeno deset krajů se sto osmi okresy a hlavní město Praha s deseti obvody. Nová organizace bezpečnostní práce vešla v platnost od prvního dubna šedesátého roku. V této souvislosti bylo utvořeno deset krajských správ MV. Byla zachována Městská správa VB v Praze s obvodními odděleními. Jejich hlavním úkolem bylo zabezpečit veřejný pořádek, ochranu vlastnictví, život a zdraví občanů, bezpečnost a plynulost silničního provozu apod. Další organizační změna pak byla šedesátého šestého roku, kdy byly zrušeny krajské správy MV a okresní oddělení MV. Nově zřízeny byly krajské správy SNB a okresní oddělení VB a v Praze zůstala zachována Městská správa VB s deseti obvodními odděleními s místními odděleními určenými zejména pro hlídkovou službu. Tato úprava se během mého služebního poměru nijak nezměnila. V době mého nástupu byl od dvacátého třetího června šedesátého prvého roku do dvacátého třetího dubna šedesátého pátého roku ministrem vnitra Lubomír Štrougal, pozdější premiér české vlády. V tehdejším režimu šlo o klíčové ministerstvo, a tak se předpokládá, že zde Lubomír Štrougal získal některé důležité kontakty v bezpečnostních složkách, které mu pomohly v jeho další kariéře.

Po vyřešení svého problému s propuštěním od stavebního podniku jsem se začátkem října šedesátého čtvrtého roku šel přihlásit na osobní oddělení Městské správy VB, kde se mnou byl sepsán přijímací dotazník. Pracovnice, která se mnou dotazník sepisovala, se mimo jiné ptala i na to, zda jsem dosáhl nějaké vojenské hodnosti. Když jsem jí vysvětlil mé problémy s povýšením, uvedla z podobných důvodů do dotazníku mou hodnost vojína s tím, že by mě ten problém neměl dále zajímat, protože po přijetí budu okamžitě povýšen do hodnosti rotného. Po přijímacím řízení jsem navštívil vojenskou správu, kde jsem byl vyřazen z evidence vojáků v záloze, což mi bylo poznamenáno ve vojenské knížce. Po provedení všech těchto procedur již nebránilo nic tomu, abych mohl nastoupit do svého povolání příslušníka VB. Spolu s dalšími nově přijatými příslušníky jsem byl pozván k osobnímu jednání na Městské správě Praha, kde bylo s námi všemi, kteří jsme se zde sešli, za přítomnosti dvou kádrových pracovníků jednáno o našem přidělení na útvary VB v Praze. Na základě předem připraveného rozdělení jsem měl nastoupit ke službě na Obvodním oddělení VB v Praze 8, kde bylo se mnou provedeno přijímací řízení, a kde bych byl zařazen jako hlídkový příslušník na jedno z místních oddělení. Když jsme však byli dotázáni, zda máme nějaké přání, pokud se týká služebního zařazení, vzpomněl jsem si na své působení u spojařů na vojně a na své zkušenosti s obsluhou radiostanic a zeptal jsem se, zda u VB existují vozidla s radiostanicemi, kde bych mohl uplatnit své vědomosti a zkušenosti. Bylo mi řečeno, že tato vozidla používá především Pohotovostní jednotka VB a zda mám tedy zájem k této jednotce nastoupit. Já jsem s tím souhlasil a tak mi bylo rozhodnutím jednoho z těchto dvou pracovníků vyhověno. Tak začala má téměř osmiletá služba u tohoto útvaru.

Jak jsem se později dověděl, vznik pohotovostní jednotky byl podmíněn bezpečnostní situací v Praze ve druhé polovině padesátých let. Ukázalo se, že je nutné vytvořit akceschopný mobilní útvar s celoměstskou působností pro boj s narůstající kriminalitou na území metropole. Proto byl prvního července padesátého šestého roku zřízen nový útvar tehdejší Veřejné bezpečnosti s názvem Specielní pohotovostní jednotka (SPJ), jehož působnost byla na celém území hlavního města Prahy. Jeho sídlo bylo v samém centru města, zpočátku v Praze 1, Konviktské ulici, vedle budovy tehdejší Městské správy VB Praha. Její počáteční stav činil sto čtyřicet příslušníků Veřejné bezpečnosti a do funkce náčelníka SPJ byl tehdy ustanoven npor. Vladimír Klauz. Nejprve byly k výkonu služby používány jako první služební vozidla motocykly československé výroby JAWA 500 a motocykly sovětské výroby M-72 s postranními vozíky, později byl vozový park doplněn automobily Škoda 1101 TUDOR v bojovém provedení a to již s bílým pruhem a novým výrazným nápisem „Hlídka VB“ na bočních dveřích. Následně na to byla Pohotovostní jednotce přidělována vozidla Škoda 1201 a Škoda 1202. Činnost této jednotky se v následujících létech po svém ustanovení plně osvědčila. Členové jednotky byli na tehdejší dobu vybaveni velice mobilními prostředky a tak zasahovali včas a všude tam, kde bylo třeba. V době, kdy jsem k Pohotovostní jednotce nastupoval, měla tato jednotka své nové sídlo v objektu Nové radnice na Karlově náměstí, kde měla k dispozici velký dvůr, který sloužil jako parkovací prostor pro služební vozy, odkud se s nimi vyjíždělo do výkonu služby. Náčelníkem byl ještě Vladimír Klauz, v té době již v hodnosti majora. V rámci této jednotky působila i skupina mechaniků pro údržbu a menší opravy služebních vozidel, v budově byly kanceláře, ve kterých sídlilo vedení jednotky a velká zasedací místnost, ve které se provádělo rozdílení do služby, školení a jiné akce, kterých se účastnili příslušníci, kteří byli ten den ve službě. Kromě toho zde byla místnost určená pro zálohu vyčleněnou z poloviny příslušníků jednotky, toho dne zařazených do služby, kteří plnili úlohu zásahové skupiny pro mimořádné případy nutného nasazení většího počtu příslušníků k zajištění veřejného pořádku.

Já ještě s dalšími dvěma novými kolegy po provedeném jednání na městské správě, kdy jsme byli zařazeni k Pohotovostní jednotce, jsme se dostavili hned druhý den k tomuto útvaru, kde nás přivítali jeho vedoucí funkcionáři. Po tomto oficiálním přijetí bylo naším prvním a hlavním úkolem naučit se nazpaměť příslušný paragraf ze zákona o SNB, ve kterém byly příslušníkům stanoveny podmínky, za kterých byli oprávněni použít střelnou služební zbraň. Bylo nám řečeno, že pokud se ho perfektně nenaučíme, nebude nám být moci služební zbraň přidělena. Na studium tohoto zákonného ustanovení jsme měli vyčleněný celý den. V jeho průběhu jsme byli svědky okamžitého výjezdu příslušníků zařazených do zásahové skupiny. Po jejich návratu jsme zjistili, že byli vysláni k udržení veřejného pořádku u tehdejšího pražského kina „U hradeb“, kde byl zahájen předprodej na film „Perný den“ natočený se skupinou Beatles, a mládež, které se zde sešlo nebývalé množství, musela být usměrňována, aby nedocházelo k násilnostem a výtržnostem. Před koncem této mé první pracovní směny mě bylo řečeno, abych si druhý den přinesl velký kufr, protože budu vystrojen uniformou a povinně vybaven všemi náležitostmi nezbytnými pro výkon služby. Každý uniformovaný příslušník byl v době, kdy jsem začínal svůj služební poměr, majitelem výstrojní knížky s kupóny, kterou při odběru ve výdejně předkládal výstrojním pracovníkům. Při odběru výstroje nebo jiných předmětů odstřihl výstrojní pracovník z knížky kupón s názvem té části výstroje, která byla na něm uvedena. Množství kupónů v knížce odpovídalo potřebám příslušníka na obměnu výstroje na dobu tří let, poté obdržel knížku novou. Později byly tyto knížky nahrazeny odběrními poukázkami ve stejné hodnotě, jako byly peníze a kterým příslušníci říkali „bony“. Tyto bony každý uniformovaný příslušník dostával v poměrné částce dvakrát ročně a záleželo na něm, jak s nimi hospodařil. Neuniformovaný příslušník, například kriminalista sloužící v civilním obleku, dostával ve stejné hodnotě takzvané „ošatné“ v korunách na nákup civilního oblečení. Někteří příslušníci, například vyšetřovatelé, kteří mohli sloužit v uniformě i v civilním obleku, dostávali tyto finanční prostředky z poloviny v bonech a z poloviny v korunách.

Následující den po svém nástupu jsem proto odjel s hospodářem útvaru do tehdejší výdejny MV v Praze Holešovicích, kde jsem obdržel dvě tehdy tmavomodré kompletní uniformy, dva kabáty a další výstrojní doplňky včetně opasku, kterému jsme říkali „dohoda“. Byl to široký opasek s několika závěsnými oky, ke kterému náležel další užší řemen, který se připínal od opasku na levé straně přes pravé rameno zpět na levou stranu. K opasku náleželo pouzdro na služební pistoli. Všechny tyto věci, a byl jich plný kufr, jsem si odvezl domů s tím, že další den mám již nastoupit do služby v uniformě. Po přezkoušení ze znalosti paragrafu o použití zbraně mi byla přidělena služební pistole ráže 7,65 mm se dvěma zásobníky, každý s osmi ostrými náboji a takto vyzbrojen jsem mohl být zařazen do výkonu služby. Od této doby jsem byl trvale po celou dobu své služby vyzbrojen přidělenou ruční zbraní, jejíž typ byl v průběhu všech mých služebních let několikrát změněn v souladu s tím, tak jak pokračoval její vývoj a měnil se názor na vyzbrojení příslušníků. Mezi své používané ruční zbraně mohu zařadit i později přidělované malé samopaly, jimž se přezdívalo „škorpion“ a které mohly sloužit jako zbraň vhodná pro bezprostřední výkon služby. Později nám byly tyto samopaly odebrány a spolu s původními pistolemi ráže 7,65 nahrazeny pistolemi ráže 9 mm, které byly přesnější, méně poruchové a měly zásobníky na větší počet nábojů. V průběhu mého pozdějšího zařazení u jiného druhu služby, kdy jsem působil jako pracovník centrálního úřadu, se nám pro specifický výkon služby u některých výkonných útvarů podařilo pro jejich příslušníky zajistit pětiranné kolty s krátkou hlavní, které byly výhodné pro skryté nošení během služby. Mohu říci, že během svého působení v policejní službě jsem při výkonu služby nikdy nepoužil služební zbraň ke střelbě na nějaký konkrétní cíl či osobu, ani ke střelbě do vzduchu na výstrahu. Jediné mé použití zbraně ve službě bylo pouze na střelnici v rámci střeleckého výcviku.

V době, kdy jsem byl přijat do služby u Pohotovostní jednotky, byl tento útvar již organizačně rozdělen do tří čet a každá četa se ještě členila na dvě poloviny. Každé četě veleli dva velitelé, z nichž každý odpovídal za jednu její polovinu. Já jsem byl zařazen do první čety, části „b“ a mým přímým nadřízeným byl onen mladý velitel, příslušník v hodnosti nadstrážmistra, který velel i mnohem služebně starším příslušníkům ve své polovině čety. Kromě něho působil u další čety jiný mladý příslušník jako její velitel, který se později významným způsobem zapsal do mého dalšího služebního působení u VB. V šedesátém šestém roce byl jako nadějný příslušník vyslán k dennímu studiu do Střední školy MV, kterou po dvou letech ukončil maturitou, aby se pak vrátil k Pohotovostní jednotce již jako důstojník a krátce na to se stal i mým velitelem. Rozdělení Pohotovostní jednotky na zmíněné části mělo svůj význam, protože každá pracovní směna trvala dvanáct hodin a čety se postupně v těchto směnách střídaly. Princip byl ten, že každá celá četa začínala svůj pracovní cyklus dvanáctihodinovou noční službou od dvacáté večerní hodiny do osmé hodiny ranní, po kterou sloužili všichni příslušníci této čety. Ráno řidiči předali své vozidla řidičům druhé čety a od této doby měli dvaceti čtyřhodinové volno, od rána do rána druhého dne. Druhý den od osmé hodiny ranní do dvacáté večerní hodiny nastupovala na denní službu první polovina čety, zatím co druhá polovina čety měla celých šedesát hodin volno. První polovina čety měla po denní službě opět dvacet čtyři hodin volno, od večera do druhého večera. Večer nastupovala opět celá četa a celý cyklus se opakoval s tím, že při příští denní službě měla šedesát hodin volna první polovina čety. Ostatní čety na tento cyklus ve dvanáctihodinových směnách stejným způsobem na sebe navazovaly. Tento systém byl neměnný a nebyl ovlivňován službou o volných sobotách, nedělích ani při státních svátcích, za které by bylo udělováno náhradní volno. Pro výkon služby jsme používali služební vozidla již vybavená radiostanicemi, která byla modré barvy s bílými pásy po stranách s novým nápisem „Veřejná bezpečnost“. Vzpomínám si a již jsem se o tom dříve zmínil, že toto označení bylo pro řadu cizinců zejména ze západních států nesrozumitelné, protože ze svých zemí byli většinou zvyklí na policejní vozidla s nápisem „Policie“. V čase mého nástupu k Pohotovostní jednotce ve službě ještě dožívala vozidla typu Škoda 1201 sedan, která byla postupně nahrazována novými vozidly Škoda 1202 sedan. Postupně se měnily i zabudované radiostanice v těchto vozidlech, kdy původní elektronkové byly nahrazovány tranzistorovými s větším dosahem. Na střechy vozidel byly namontovány malé výstražné majáky a pod přední kapotou se skrývaly vzduchové výstražné sirény, které ale při jízdě za nákladními automobily nebylo při jejich použití téměř slyšet. Posléze bylo rozhodnuto nahradit tento vozový park modernějšími vozidly, schopnými konkurovat výkonnějším automobilům, které se začaly v dopravním provozu postupně objevovat. K tomu, abychom se mohli bez problémů orientovat v celé Praze, která byla našim služebním rajonem, jsme byli vybaveni kapesními podrobnými plány Prahy se všemi jejími ulicemi. Později jsme pro výkon služby ještě obdrželi kapesní příručku, ve které byly stručně popsány všechny postupy, jak se ve službě chovat a jak řešit případy, se kterými jsme mohli při výkonu služby setkat. V souvislosti s postupným rozvojem cizineckého ruchu, kdy Prahu navštěvovali turisté především ze západních států, nám byly jako pomůcky přiděleny kapesní příručky s několikajazyčnými frázemi, které jsme mohli při styku s cizinci použít a tak se s nimi alespoň částečně domluvit. Sice byly pro nás občas pořádány kurzy německého jazyka, ale ty měly vždy krátké trvání a proto nás nemohly celkově připravit na nějakou širší konverzaci při styku s cizinci.

Po zařazení do výkonu služby jsme my tři noví příslušníci Pohotovostní jednotky byli ihned vysláni do čtrnáctidenního nástupního kursu, kde jsme měli získat základní vědomosti o službě, která nás v budoucnu čekala. Oblékl jsem se tedy doma do nové modré uniformy a vydal se do místa v Praze 1, kde měl tento kurs probíhat bez toho, že bych si uvědomil, co by se mohlo stát, když bych jako příslušník bez jakýchkoliv znalostí musel někde na ulici zakročit. Do kursu, který vedl mladý nadporučík a kde jsme se my tři setkali s ostatními, se kterými jsme byli společně přijati k VB, jsem se dostavil bez problémů a začal jsem se spolu s ostatními postupně seznamovat s tím, co mě mělo potkávat v budoucích letech. V tomto kursu jsme se učili znát především vybraná ustanovení zákona o SNB, týkající se oprávnění k provádění kontrol občanů, zadržování a předvádění osob v souvislosti se spácháním závažného přestupku nebo pro podezření z trestné činnosti. Dále to byla dopravní vyhláška a zejména základní zásady zákona o přestupcích, orientačně jsme byli seznámeni se základy trestního práva a kriminalistiky a byli jsme školeni zejména v tom, jak se má příslušník chovat na veřejnosti při styku s občany a na místě trestného činu. Některou problematiku nám přednášel vedoucí kurzu a pro ostatní nám zajišťoval lektory z praktického výkonu služby. Vzpomínám si, že k nám přivedl tehdejšího slavného kriminalistu a vyšetřovatele majora Zahrádku, který nám popisoval činnost příslušníků na místě činu a dokládal to příklady z vlastních bohatých zkušeností. Slyšeli jsme od něho, jak se mu a jeho kolegovi podařilo odhalit vraha, který po vraždě podpálil objekt i s obětí, odcizil dva psací stroje a vozidlo, které při jízdě poškodil. S tímto vozidlem se vrátil zpět na místo požáru a zde ho ponechal. Potom co bylo auto objeveno, podařilo se kriminalistům podle počtu ujetých kilometrů stanovit okruh možného výskytu pachatele a posléze ho zadržet. Major Zahrádka nám na závěr svého vystoupení řekl, že pokud se s ním někdy na místě činu potkáme, že se mu máme přihlásit, aby nás mohl seznámit přímo v terénu s tím, jak se má na místě činu pracovat. Dalším nevšedním zážitkem byla naše návštěva tehdy neoficiálního kriminalistického muzea, jehož expozice byla vybudována ve třech patrech v jedné z budov MV a která v té době nebylo přístupno veřejnosti. Vzpomínám si, že v jednom patře byly vystaveny dokumenty k případům velkých havárií v tehdejších státních podnicích a při provozu na železnici. Kromě jiného tam byla kompletní fotodokumentace k případu ujetých plošinových železničních vagónů, které ve velké rychlosti narazily do motorového vlaku, poháněného tehdy naftovým motorem, kde způsobily nárazem a následným požárem smrt velkého množství cestujících. Ve druhém patře byly dokumentovány případy zvláště závažných vražd a sexuálních zločinů, mezi kterými dominoval případ několikanásobného vraha Mrázka. V expozici tohoto případu byly vystaveny některé zajištěné věci včetně pistole, kterou Mrázek vraždil. Ve třetím patře pak byly dokumentovány případy krádeží vloupáním, kde nás zaujaly zejména násilně otevřené trezorové pokladny, sbírky nástrojů, které pachatelé při tom používali a nakonec i sbírka paklíčů, pomocí kterých se dostávali do uzavřených místností. Část některých exponátů byla později přemístěna do Muzea SNB, které již bylo vybudováno s cílem umožnit civilním zájemcům seznámení se s některými exponáty dokumentujícími činnost příslušníků SNB. Tímto způsobem teoreticky vyzbrojeni jsme se po skončení kursu vrátili ke svým útvarům, abychom zahájili svou celoživotní dráhu příslušníka SNB.

Po svém návratu z kursu jsem byl zařazen do přímého výkonu služby. V této době, během které jsem začal postupně poznávat, co služba u VB obnáší, jsem se průběžně seznamoval se svými kolegy, zařazenými u první čety, kteří byli věkově jen o málo starší než já, ale byli mezi nimi i starší kolegové, jejichž věk se pomalu blížil důchodovému. O jejich osudech by se dal napsat celý román. Mezi nimi byl tehdy jeden letitý příslušník, který, jak jsem se později dozvěděl, sloužil jako policista už před 2. světovou válkou a byl proto vycepován k řádnému výkonu služby, pokud šlo o jeho chování a jednání vůči lidem, proti kterým zasahoval, nebo kterým poskytoval rady. Překvapilo mne, když jsem na pravé dolní části saka jeho uniformy uviděl u pasu přišitý mosazný háček. Pak jsem pochopil, že tuto parádu měl proto, aby si do tohoto háčku zavěsil služební opasek, který mu pistole s pouzdrem na pravé straně táhla dolu a on nesnesl, aby měl opasek z tohoto důvodu nakřivo. Několikrát jsem s ním vyjel do služby a při jeho zákrocích jsem si uvědomil, jak byli tehdejší příslušníci vychováni k pořádku, k jednání s lidmi a vedeni k tomu, aby vždy měli v uniformě dokonalý vzhled a zachovávali slušné chování. Dalšími mými kolegy, se kterými jsem se v počátcích své služby setkával, byli povahově různorodí jedinci se svými zájmy a přístupy ke službě. Vzpomínám na jednoho o málo staršího příslušníka tehdy v hodnosti strážmistra. Byl jsem s ním několikrát ve službě, kdy on byl velitelem vozu a poznal jsem jeho ráznost při zákrocích, na kterých jsem se s ním účastnil. Vzpomínám si na případ, kdy jsem s ním vyjel do noční služby v předvánočním období. Projížděli jsme ulice v Praze na Smíchově a někdy před půlnocí jsme spatřili jít po chodníku mladíka, který nesl v ruce asi dvoumetrový smrček. Zamířili jsme k němu a on když nás spatřil, dal se i se stromkem na útěk a podařilo se mu vběhnout do jednoho z domů, který byl v té době otevřený a kde se chtěl ve tmě skrýt. Můj velitel vozu za ním okamžitě vyběhl a podařilo se mu tohoto mladíka v domě zadržet. Já jsem běžel za ním a tak jsem byl svědkem toho, když velitel vozu tohoto mladíka vyslýchal, kde stromek vzal. Mladík se posléze přiznal, že ho odcizil z uzavřeného prostoru, kde měli prodejci vánoční stromky uložené, aby je mohli druhý den začít prodávat. Mladíka jsme poté i se stromkem převezli na místě příslušné místní oddělení VB a předali ho příslušníku Stálé služby k dalšímu opatření. Pak jsme pokračovali ve výkonu své služby. Tento velitel vozu po krátké době z Pohotovostní jednotky odešel na jinou funkci a já jsem o něm ztratil přehled. Setkal jsem se s ním znovu až po letech za dramatických okolností, o kterých budu vyprávět dále. Jiný můj kolega byl sice v pořádkové službě spíše laxní, ale jinak byl perfektním znalcem údržby a obsluhy motorových vozidel, což u Pohotovostní jednotky, kde byl výkon služby zajišťován pomocí automobilů, to bylo pro něho velkou předností. Býval proto podle potřeby využíván jako řidič nestandardních vozidel, které bylo nutné u Pohotovostní jednotky použít. Bohužel, stalo se mu při motocyklových závodech, kdy zastoupil jednoho ze závodníků, kterému se jako mechanik staral o jeho stroj, že havaroval a zabil se. Jiný, původem z Brna, býval zase ve službě značně aktivní, a tak se často dostával do sporu s těmi, proti nimž zasahoval. Proto musel některé své zákroky řešit pomocí mírnějších prostředků, jejichž použití mu umožňoval zákon o SNB. Jiný o málo starší než já, pocházel z rodiny, kde byli všichni jeho příbuzní zaměstnáni v pohostinství v různých funkcích. Vím, že jeho sestra pracovala jako servírka v jedné pražské restauraci. Láďa, jak se jmenoval, měl k pohostinství vždy kladný vztah a v době svého dlouhého volna chodil do jedné restaurace čepovat pivo. Když poté od Pohotovostní jednotky za dramatických okolností odešel, stal se hostinským v jedné pražské restauraci. Další kolega Václav, který byl vzrůstem menší postavy, byl dalším, věkově poměrně starším příslušníkem v hodnosti praporčíka. Mezi jeho charakteristické rysy patřilo to, že pravidelně chodil pozdě na noční nástupy do služby. Stal se tím velmi populární a vždy když při nástupu bylo během kontroly přítomných čteno jeho jméno a on ještě nedorazil, ozvala se z nástupního tvaru poznámka, že nepřítomný kolega spadl do tramvajové koleje a musel běžet až na konečnou, aby se dostal ven. Dalším kolegou byl jistý Jirka, asi dvoumetrový chlap rozložité postavy, který byl služebním řidičem a uměl jezdit se vším, co bylo u Pohotovostní jednotky k dispozici. A tak bych mohl mluvit o dalších příslušnících, se kterými jsem byl neustále ve styku. V takovém kolektivu zákonitě docházelo mezi jeho jednotlivými členy i k určitým schválnostem, které však vždy byly únosné a spíše vyvolávaly úsměv než zlost jednoho na druhého. Vzpomínám si na jeden takový případ, kdy jednomu staršímu kolegovi, který se již pomalu chystal do důchodu a na stará kolena si koupil tehdy populární tříkolové vozítko Velorex, kterému jsme přezdívali „motocykl v pytli“, někteří z jeho kolegů tajně nalepili na přední sklo oznámení, že chce toto vozítko levně prodat a on pak měl spoustu starostí, aby se zbavil případných koupěchtivých zájemců. A takových příhod byla mezi námi celá řada. V jiném případě došlo k události v době, když jsme se my, příslušníci první čety připravovali na noční službu, kdy jsme se měli střídat s třetí četou, která končila denní službu. Při shromáždění na dvoře, kde se hromadně diskutovalo o tom, k čemu došlo během dne v Praze, jsem si všiml, že se mezi námi pohybuje neznámý muž se strnulým výrazem v obličeji odpudivého vzhledu a který každou chvíli poklepal některému z mých kolegů zezadu na rameno. Když se ten otočil, pořádně se lekl, protože výraz tohoto muže byl nepředstavitelný. Totéž potkalo jednoho ze starších příslušníků, bývalého boxera, který byl rovněž překvapen, protože nevěděl co je tento muž zač. Pak jsme zjistili, že šlo o jednoho našeho kolegu, který získal z filmových ateliérů masku padoucha, kterou si natáhl na celou hlavu a tak své kolegy vždy řádně vylekal.

Když bylo rozhodnuto o mém trvalém zapojení do přímého výkonu služby, bylo nepsaným pravidlem, že noví příslušníci byli vždy zpočátku zařazováni do autohlídek, ve kterých bývali jako velitelé vozu starší příslušníci, kteří je měli zaškolit pro pravidelný výkon služby. Já jsem byl proto nejprve přidělen do autohlídky, jejímž velitelem vozu byl starší praporčík, o kterém bylo známo, že v mládí profesionálně boxoval, což díky tomuto dřívějšímu aktivnímu sportování bylo na jeho postavě vidět. Měřil skoro dva metry, ruce měl, jak se říká, jako lopaty a když v době, kdy byl ve službě, došlo na území Prahy k nějaké větší výtržnosti, byl zpravidla operačním důstojníkem poslán na toto místo, aby zjednal pořádek. Věděl si v těchto případech vždy rady a jeho fyzické proporce byly zárukou, že každý takový zákrok dovede do úspěšného konce. Jako novic jsem se pod jeho vedením vzhledem k jeho postavě nemusel obávat, že by se mi během služby něco nepříjemného přihodilo a navíc jsem od něho získával první praktické zkušenosti, jak jednat s lidmi. Prvním takovým případem, který jsem s ním zažil, byla událost, když jsme během jízdy spatřili na chodníku před tehdejším nádražím Praha-Střed, dnes opět Masarykovým dav lidí, ve kterém bylo vidět jiného příslušníka, jak zápasí s jedním občanem, kterého chtěl předvést na služebnu, protože tento občan byl silně podnapilý a choval se na veřejnosti nepřístojně. Můj velitel vozu, budu o něm dál hovořit jako o praporčíku Frantovi, vyběhl z vozu mezi koukající se lidi, já jsem vyběhl za ním a on ve spolupráci s oním příslušníkem spolu přemohli tohoto výtržníka a odváděli ho na stanici VB na nádraží. Praporčík Franta mi při odchodu stačil říct, abych zajistil svědky a ponechal mne na místě zákroku. Když jsem tedy vytáhl notes, a vyzval přítomné, kteří byli kolem, aby se přihlásili jako svědci, tak v tom okamžiku kolem mne nikdo nestál. Tehdy jsem pochopil, že tímto způsobem zajišťovat svědky jakéhokoliv případu nebude zřejmě možné. Přesto se však přihlásil jeden občan, což mě potěšilo ale jen do té doby, než jsem zjistil, že je rovněž podnapilý a když mi začal tvrdit, že chce svědčit proti zasahujícímu příslušníkovi, bylo zřejmé, že půjde o problematického svědka. Praporčík se mezitím vrátil, a když zjistil, že tento muž je společníkem zadrženého, předvedl ho za přestupek proti veřejnému pořádku také. Oba muži později skončili na záchytné stanici. Společně s praporčíkem Frantou jsem byl přítomen při všech jeho zákrocích a učil jsem se od něho, jak přistupovat k lidem a jednat s nimi, zejména pokud se něčeho dopustili. Spolu jsme prováděli pěší hlídky v odlehlých místech v Praze, kterými byly například parky, nebo i odstavené železniční vagóny pro pasažéry, kde zpravidla přespávaly osoby, které se vyhýbaly práci, nebo bylo po nich vyhlášeno pátrání. Během dne jsme prováděli kontroly tehdy existujících jídelních bufetů, kde se rovněž tyto osoby zdržovaly s cílem bezplatně se najíst nebo vypít zbytky piva. Současně jsme dohlíželi na dodržování veřejného pořádku ze strany občanů a vždy jsme se snažili zakročovat tam, kde docházelo k jeho porušování. Při té příležitosti si vzpomínám na jeden případ, který se mi stal v době, když jsem byl ještě málo zkušeným příslušníkem a ze kterého pro mne vyplynuly mé pozdější problémy. Přesto jsem již byl vybaven přísně evidovanými pokutovými bloky a očekávalo se ode mne, že je budu umět použít, když to bude nutné. Tyto pokutové bloky obsahovaly sadu přísně zúčtovatelných stvrzenek, které měly svá pořadová čísla a byly dvoudílné. Užší díl s označenou finanční hodnotou se vždy z bloku oddělil a předal přestupci, který podle výše uložené pokuty za něj odevzdal příslušníkovi stanovenou částku, kterou pak příslušník s druhou částí stvrzenky, na kterou zapsal osobní data přestupce a stručný popis přestupku byl povinen předat spolu s vybranou peněžní částkou po skončení pracovní směny v kanceláři velitele. Případ, o kterém chci hovořit, se mi stal při jedné noční službě, když jsme pozdě v noci projížděli Václavským náměstím. Zde jsme spatřili mladíka, který seděl na kapotě cizího vozidla a protože nebylo zřejmé, co chce vlastně s vozidlem dělat, případně zda se ho nehodlá odcizit, byl jsem vyzván velitelem vozu, abych provedl jeho kontrolu. Když jsem vystoupil z vozu a šel k němu, mladík, když mne spatřil, s auta seskočil a dal se do běhu. Rozeběhl jsem se za ním a přesto, že jsem měl těžký zimní kabát a boty kanady, podařilo se mi ho díky předchozímu vojenskému výcviku dohonit a zadržet. Svým útěkem se nám stal podezřelým, a proto jsme mladíka převezli na místní oddělení k prověření. Na oddělení jsem ho odvedl sám a předal ho staršímu příslušníku Stále služby s vysvětlením, proč byl předveden. Po provedené kontrole, kdy nebylo zjištěno nic, co by bylo důvodem pro jeho další vyšetřování, příslušník tomuto mladíkovi uložil blokovou pokutu a mě nařídil, abych mu vydal pokutové bloky. Přitom vzal mladíkovi z jeho peněženky příslušnou částku, kterou mi předal a já jí převzal. S tím jsem ze služebny odešel. Jaké však bylo mé nemilé překvapení, když jsem byl předvolán na oddělení Inspekce náčelníka Městské správy Praha, kde mi vyšetřovatel inspekce sdělil, že způsob uložení pokuty byl protiprávní a já jsem mu to byl nucen potvrdit. Bylo mi řečeno, že mladíkovi budou peníze vráceny a já jsem byl důrazně upozorněn na své nesprávné jednání, i když bylo vyvoláno protiprávním postupem onoho příslušníka Stálé služby. Tento případ se pro mne stal jakýmsi mementem pro mé další působení u SNB a od té doby jsem si dával veliký pozor na to, abych neporušil jakékoliv právní ustanovení, které by mohlo být shledáno jako protiprávní s příslušnými následky.

Častými zákroky, které jsme prováděli zejména v noční době, byly kontroly projíždějících vozidel a jejich řidičů, zaměřené na zjištění, zda nejedou v odcizených vozidlech, nebo je řídí po tom, co vypili nějaký alkohol. Důvodem kontroly řidiče mohlo být, že v noční době neměl rozsvícená světla, měnil často směr jízdy svého vozidla, případně jízda jeho automobilu byla nejistá, nebo se pokoušel ujet. Takové řidiče jsme zpravidla zastavovali během jízdy ze služebního vozidla stavěcím terčem nebo v noci červeným světlem. Někdy jsme prováděli kontrolu řidičů na pevných stanovištích, kde jsme vykonávali službu formou pěší hlídky. Řidič podezřelý z požití alkoholu byl povinen podrobit se dechové zkoušce. K tomu jsme byli tehdy vybaveni soupravou „Detalkol“, která obsahovala zatavené skleněné detekční trubičky, pilníček, sáček pro nafouknutí, náustky a uzavírací čepičky. Podstatnou věcí pro tuto zkoušku byla skleněná trubička, uvnitř které byla náplň krystalické látky, zbarvené do hněda. Před řidičem se s pomocí pilníčku odstranily oba zatavené konce detekční trubičky. Trubička se poté jedním koncem zasunula do sáčku a na její opačný konec se nasunul náustek. Povinností kontrolovaného řidiče bylo přes tuto trubičku sáček nafouknout. Pokud se v průběhu tohoto nafukování zbarvila náplň v trubičce do zelena, signalizovalo to, že řidič zřejmě před jízdou nějaký alkohol vypil. Protože šlo jen o orientační zkoušku, musel být zajištěn důkaz o množství požitého alkoholu, který se prováděl krevní nebo jinou zkouškou. K jejímu provedení bylo nutné zajistit odběr vzorku krve nebo jiné tekutiny a tento vzorek předat k rozboru do Ústavu soudního lékařství v Praze. Postup byl takový, že jsme řidiče převezli na Záchytnou stanici v Praze, kde mu službukonající lékař odebral požadovaný vzorek a provedl jeho zdravotní prohlídku, jejíž výsledek zapsal do lékařského protokolu. Převzatý vzorek s protokolem jsme poté zavezli a předali vrátnému ve vrátnici soudního lékařství, který jejich převzetí zapsal do knihy příjmů. Řidiče podle stupně opilosti jsme buď ponechali na záchytné stanici, nebo jsme ho předali na místně příslušné oddělení VB spolu se služebním záznamem, ve kterém jsme uvedli všechny okolnosti, za kterých byl řidič kontrolován a o provedené dechové zkoušce. Přílohou tohoto záznamu byla uzavřená detekční trubička. Když jsem prvně s praporčíkem Frantou zažil kontrolu podnapilého řidiče se všemi následnými procedurami a odebranou krev jsme vezli odevzdat do vrátnice budovy, ve které bylo pracoviště soudního lékařství, praporčík toho využil a požádal vrátného o jakousi prohlídku s tím, že jsem měl jít s ním. Vrátný s tím souhlasil a zavedl nás dovnitř budovy na dlouhou chodbu, kde byly dveře do uzavřených místností. Když vrátný otevřel dveře jedné z nich a nechal nás do ní nahlédnout, zjistil jsem, že šlo o chladicí boxy, ve kterých na vozících ležely mrtvoly, připravené k provedení pitvy, aby byla zjištěna příčina jejich smrti. Protože jsem to nečekal a praporčík mě předem na tuto skutečnost neupozornil, bylo mi všelijak, ale tuto prohlídku jsem ustál bez větších problémů. Nejprve jsem si myslel, že to byla ze strany praporčíka vůči mně schválnost, ale pak jsem pochopil, že to z jeho strany bylo provedeno proto, abych byl připraven na možnost, že se dostanu k případu, kde bude ležet nějaký mrtvý a já budu muset být schopen a povinen zajistit jeho tělo do příjezdu lékaře a dalších služebních specialistů, zpravidla kriminalistů bez toho, že by mi to mohlo činit nějaké nepřekonatelné, zejména zdravotní potíže při setkání s touto situací. Na záchytnou stanici jsme zejména v noční době jezdili poměrně často, neboť jsme téměř každou noc kontrolovali řidiče, u kterého jsme zjistili, že před jízdou vypil nějaký alkohol, což nám potvrdila i detekční trubička, jak jsem se o ní již zmínil. Občas jsme byli nuceni do záchytné stanice dodat i silně podnapilé osoby, které se v tomto stavu dopouštěli výtržností na veřejnosti, nebo vzbuzovaly veřejné pohoršení tím, že se válely na ulicích nebo v některých volně přístupných prostorech, jako byly například čekárny na vlakových či autobusových nádražích nebo v parcích. Takové osoby jsme nechávali na záchytnou stanici převést vozy záchranné stanice, protože jsme měli zákaz k tomu používat služební vozidla. To vedlo k tomu, že jsme se postupně začali blíže poznávat s ošetřujícím personálem léčebny včetně zde sloužících lékařů. Kromě tohoto stálého zdravotnického personálu v léčebně při přijmu a ubytování podnapilých osob vypomáhali někteří pacienti, kteří zde byli na protialkoholním léčení a byli způsobilí toto pomoc zajišťovat. Při jednom přivezení podnapilého řidiče k odběru krve jsem mezi těmito pomocníky objevil svého bývalého spolupracovníka, klempíře, o kterém jsem se již zmínil v předchozí kapitole, ve které hovořím o svém dospívání. Byl to onen bývalý vedoucí jedné z klempířských provozoven, který byl odsouzen za hospodářskou trestnou činnost a po propuštění pracoval nějaký čas v naší partě, když se před tím podrobil protialkoholní léčbě. Jak jsem od něho zjistil, tak i když se snažil vyhýbat alkoholu, po čase ale znovu do tohoto problému spadl a musel jít opět na protialkoholní léčbu, kde jsem se s ním setkal. V rámci tohoto setkání jsme spolu pohovořili, ale později jsem se s ním již nesešel.

Někdy v polovině listopadu, to už jsme chodili v zimním oblečení, při kterém jsme byli povinni nosit dlouhé kabáty a na nohou mít vysoké boty kanady, jsem byl s některými dalšími nováčky vyslán do týdenního kurzu na praxi k oddílu řízení dopravy, kde jsme se měli prakticky naučit řídit provoz na křižovatce. Tehdy byly semafory zavěšeny nad křižovatkou a ovládány z budky ručním přepínáním nebo nastavením automatu. Protože jsem byl v té době zařazen na funkci hlídkového příslušníka, očekávalo se ode mne, že budu provoz na křižovatkách umět řídit. Já jsem, jako ostatní příslušníci již při nástupu obdržel univerzální klíč umožňující vstup do všech dopravních budek, odkud bylo podle potřeby možně služebním telefonem volat na každý útvar. K absolvování tohoto kurzu jsem obdržel jako ostatní bílé dýnko na čepici, bílé návleky na rukávy a směrovou černobíle zbarvenou tyč. S tím vším a se svými kolegy jsem se odebral na Karlovo náměstí, kde tehdy oddíl řízení dopravy sídlil. Zde jsme byli přijati jeho náčelníkem, který nás rozeslal na vybrané křižovatky v Praze. Já jsem byl v průběhu prvního dne poslán na křižovatku u výjezdu z Letenského tunelu, kde jsem se měl hlásit službukonajícímu příslušníkovi, kterým byl již starší poručík. Ten mezitím obsluhoval z budky semafor, a protože byl předem na mne upozorněn, tak jsem byl očekáván a po mém příchodu okamžitě začal s mou výukou. Nejprve, po dobu ranní dopravní špičky řídil provoz na křižovatce sám ručním přepínáním světel na semaforu. Když se doprava zklidnila, vypnul semafor s tím, že mi ukáže, jak se má provoz na křižovatce ručně řídit. Vešel tedy do křižovatky, já zůstal na chodníku a očekával jsem, že bude řídit provoz alespoň půl hodiny, abych se na zahájení výcviku psychicky připravil. On ale asi po pěti minutách na mne kývl a přivolal mě k sobě. Šel jsem do křižovatky s rozechvělými koleny a v duchu jsem přemýšlel, jak vlastně budu na křižovatce v očích řidičů vypadat a hlavně jak se s řízením křižovatky vypořádám. Poručík mi krátce vysvětlil základní pohyby na křižovatce, abych měl v každé době přehled o provozu. Od něho jsem se dozvěděl dvě základní zásady, podle kterých se křižovatky řídí a to, že se nemám na křižovatce točit dokola jako holub na báni (což mi bylo řečeno), ale že si mám vždy zvolit dva směry jízdy vozidel, ke kterým se budu točit čelem a zbývající dva budu řídit svým postojem. Druhá zásada byla ta, že nemám stát na křižovatce a mít pokrčené ruce jako postřelený pták (což byl opět jeho výraz), ale vždy a po celou dobu řízení mám mít při upažení ruce napjaté a v rovině ramen. S tím mne ponechal na křižovatce, když mi předtím určil směry, ve kterých jsem pozoroval příjezdy vozidel a sám se šel postavit na chodník. První půlhodina byla pro mne dost náročná, protože jsem si musel zvykat na režim řízení, ale pak jsem si na něj zvykl a směnu jsem odsloužil celou. Druhý den jsem byl přidělen k jinému dopravnímu příslušníkovi k řízení dopravy na křižovatce ulic Vinohradská a Jana Želivského na Žižkově. Zde už jsem nastupoval do křižovatky přímo a řídil jsem provoz na ní společně s oním příslušníkem, protože v té době byla část Vinohradské ulice uzavřena a vozidla bylo nutné odklánět na objížďku. Vznikly tak křižovatky dvě, které jsme museli řídit oba najednou a vzájemně se doplňovat, aby nedocházelo k zbytečnému hromadění vozidel. Třetím dnem jsem řídil křižovatku Na Švábkách v Karlíně, kde vzhledem k značnému provozu bylo obtížné řídit vozidla, protože jich celá řada na této křižovatce odbočovala a křižovala se s tramvajemi. Dalšího dne jsme s kolegou byli přiděleni na tehdy značně frekventovanou křižovatku u Palackého mostu před Palackého náměstím. Společně s příslušníkem, který nás měl na starosti, jsme se vzájemně střídali. Protože tehdy byla tato křižovatka trojsměrná se silným provozem převážně nákladních automobilů přijíždějících od Železničního mostu a odbočujících na Palackého most, bylo její řízení poměrně dost náročné. Výcvik u dopravní služby jsem ukončil řízením tehdejší křižovatky u Národního muzea a Václavského náměstí, kde stál uprostřed křižovatky sud, ze kterého se provoz na křižovatce řídil. Problémem této křižovatky bylo, že se sem sjížděly tramvaje ze tří směrů a navíc nad touto hlavní křižovatkou byla další, menší ulice, odkud vyjížděly tramvaje směřující dolu k Václavskému náměstí. Byl jsem poučen, že mám bedlivě pozorovat zejména tramvaje, které by se na křižovatce mohly nekontrolovatelně setkat a tím ji zablokovat. Skutečně se mi to málem stalo, ale protože jsem to včas zjistil, byl jsem schopen tuto situaci rozplést a řídit provoz dál bez komplikací. Po skončení celého kurzu mi došlo, že jsme byli záměrně vysíláni na nejfrekventovanější křižovatky v Praze, abychom se něco naučili. Vůbec jsme toho nelitovali a já osobně považuji tento výcvik za podstatnou zkušenost, které jsem se u VB v průběhu celé služby jako hlídkový příslušník naučil.

Po návratu z tohoto kurzu jsem byl znovu stabilně zařazen do výkonu služby a vyjížděl jsem vždy jako další člen osádky služebního vozidla. K praporčíku Frantovi, u kterého jsem začínal, byli postupně zařazováni další nově přijatí příslušníci a já jsem proto vykonával službu s jinými veliteli vozů, ke kterým jsem byl přidělován a jezdil s nimi do služby, kde jsem postupně získával praktické zkušenosti pro výkon této služby. Během těchto dvanáctihodinových služeb jsme stále prováděli hlídkovou činnost, spočívající zejména v dohledu nad veřejným pořádkem a s tím souvisejících opatření. Při každé noční směně jsem byl vždy jako ostatní kolegové zařazován s ostatními vždy na jednu polovinu času této směny do zásahové skupiny, kde jsme se střídali s druhou skupinou. Abychom jenom nevysedávali v určené místnosti, tak jsme byli vysíláni jako skupina do některých částí Prahy k provádění hromadných preventivních kontrol ve vybraných prostorech. Vzpomínám si na jednu kontrolu, kterou jsme prováděli na Střeleckém ostrově, kde i v pokročilou noční dobu bylo poměrně dost lidí zpravidla ve dvojicích, sedících na lavičkách. Našim úkolem bylo svou přítomností zabránit tomu, aby zde nedošlo k nějakému přepadení, nebo zjišťovat, zda se zde nezdržují hledané nebo pohřešované osoby. Totéž platilo i u kontrol prováděných v odstavených vagonech na jednotlivých pražských nádražích ale i jinde. Kontrolovali jsme opět v noční době veřejné sady a jiná odlehlá místa se zaměřením na zjišťování případné protiprávní činnosti a zadržení jejích pachatelů. Podobné kontroly jsme prováděli i při službě v autohlídkách. Během jedné takové kontroly jsme v noci projížděli Chotkovými sady, které se rozprostírají pod Královským letohrádkem mezi ulicí Mariánské hradby a Chotkovou ulicí. Je to nejstarší veřejný park ve východní části Královské zahrady nedaleko Letohrádku královny Anny. V těchto sadech je postaven pomník Julia Zeyera, který působí dojmem přirozeného přírodního prvku, skalnatého bloku splývajícího s okolní krajinou. Byl vytvořen z více jak sta žulových balvanů a vzniklá umělá jeskyně byla osazena mramorovými sochami, které představují hlavní postavy Zeyerových děl. Já, přestože jsem původem z Prahy, jsem do té doby o tomto pomníku zhola nic nevěděl a tak, když mně starší kolegové o něm řekli, šel jsem se v noci na něho zblízka podívat. Došel jsem až k temnému vchodu, kde se přede mnou znenadání objevila skupina šedobílých mramorových soch v lidské velikosti, které činily dojem živých osob. Protože jsem s tímto zjevením nepočítal, tak jsem se lekl, protože jsem o těchto sochách nevěděl. Poté jsem si je podrobně prohlédl a zapamatoval si je jako mimořádnou pražskou památku.

Díky svému vybavení silnými morovými automobily jsme, jak jsem již dříve uvedl, často prováděli kontroly jedoucích vozidel se zaměřením na jejich možné odcizení nebo na jejich řidiče, kteří před jízdou pili alkohol a mohli být za tento delikt i trestně stíháni. Mezi naše hlavní úkoly patřilo i to, že jsme pátrali po hledaných a pohřešovaných osobách a pro tyto úkony jsme bývali vždy před nástupem do služby vybaveni takzvanými pátračenkami, což byly seznamy hledaných osob a při běžných kontrolách jsme podle občanských průkazů, případně jiným způsobem ověřovali, zda kontrolovaní jsou hledáni, či nikoliv. Zaměřovali jsme se také na osoby, které se úmyslně vyhýbaly pracovní povinnosti. Tehdy mohly být tyto osoby vyšetřovány a případně stíhány pro příživnictví, což byl jeden z trestných činů, uvedených v tehdejším trestním zákoně. Kromě toho jsme ukládali pokuty v souladu se zákonem o přestupcích a k tomu jsme byli vybavování pokutovými bloky, které jsme přestupcům vydávali za vybrané peníze. Kromě těchto běžných každodenních činností jsme plnili úkoly v rámci takzvaných vyhlášených bezpečnostních akcí. Jednou takovou akcí bylo opatření, které mělo za cíl snížit množství emisí z výfukových plynů zejména produkovaných nákladními automobily během jízdy v Praze. V tomto směru jsme proto byli úkolováni k tomu, abychom kontrolovali všechna nadměrně kouřící nákladní vozidla, která jsme spatřili. Při zjištění jejich nadlimitní kouřivosti jsme měli řidičům odebírat technické průkazy s tím, že oni byli pak povinni s opravenými vozidly přijet na oddělení technické kontroly ke kontrole, prováděné tehdy příslušníky dopravních inspektorátů. K provádění těchto revizí jsme byli vybaveni takzvanými kouřoměry, což byly mechanické přístroje fungující na principu pumpiček. Pomocí tohoto přístroje bylo možné odebrat vzorek výfukového plynu, který v přístroji prošel přes papírový filtr a podle zbarvení tohoto filtru od světle šedé, po tmavě šedou, v nejhorším případě až do černé barvy bylo rozhodováno, zda se vozidlu zadrží technický průkaz či nikoliv. Vzpomínám si, že jsme byli jednou při denní směně s kolegou vysláni provádět tuto akci v Praze na určeném pevném stanovišti. Já jsem byl oblečený v uniformě a s červenobílým terčem, jsem zastavoval projíždějící nákladní automobily, kolega v pracovním oděvu odbíral vzorky a případně i technické průkazy. Večer jsme výsledek této akce nahlásili našemu vedoucímu čety. Tato celopražská akce však neměla dlouhého trvání, protože řada technických průkazů byla odebrána zejména vozidlům, zajišťujícím zásobování v Praze, které byly zpravidla ve špatném technickém stavu. Tím došlo k situaci, že začaly chodit stížnosti od zásobovatelů, kteří si stěžovali, že nemají čím rozvážet zboží a zásobovat prodejny, a tak nám byl vydán příkaz tyto kontroly podstatně omezit a později i přerušit.

Dalším z problémů, se kterými jsme se při výkonu služby, hlavní v noční době, setkávali, byly přestupky a následné kontroly řidičů, cizích státních příslušníků, mezi kterými v té době převládali řidiči z tehdejšího Západního Německa, kteří do Prahy přijížděli jako turisté a nezřídka někteří z nich před jízdou vypili nějaký alkohol. My jako příslušníci jsme se zpravidla do těchto kontrol moc nehrnuli pro svou tehdejší nedostatečnou jazykovou vybavenost. Přesto se podařilo občas nějakého takového podnapilého řidiče zadržet, ale zpravidla to skončilo tím, že mu byla zakázaná další jízda a byla mu uložena bloková pokuta. Ještě větším problémem byli řidiči jedoucí ve vozidlech označených žlutočervenou státní poznávací značkou, protože šlo téměř vždy o řidiče s diplomatickým pasem a jejich případný postih mohl být řešen pouze cestou ministerstva zahraničních věcí. To však sebou neslo celou řadu nutných postupů s tím, že se prakticky ničeho nedosáhlo. Vzpomínám si však na jeden případ, kdy jsem jel do služby s oním malým praporčíkem, který byl řidičem a zároveň byl velen do služby jako velitel vozu. Bylo to v době, kdy na Václavském náměstí probíhala příprava na výstavbu plánovaných podchodů a spodní část náměstí tak byla velkým staveništěm. Do tohoto staveniště vjel i přes zákaz vjezdu řidič s vozidlem, které mělo žlutočervenou poznávací značku, což bylo signálem, že půjde o osobu s diplomatickou imunitou. Přesto velitel vozu, ačkoliv si byl vědom této skutečnosti, šel provést jeho kontrolu. Potvrdilo se, že šlo o diplomata, který byl zjevně podnapilý a odmítal vystoupit z vozu. Bylo mu zabráněno v odjezdu a přes operačního důstojníka byla vyžádána pomoc k řešení tohoto přestupku. Trvalo to skoro dvě hodiny, než přijel další z pracovníků zastupitelského úřadu, jehož členem byl i kontrolovaný řidič, aby tohoto diplomata odvezl a zajistil odvoz zadrženého vozidla. Pro nás to znamenalo, že praporčík musel o celé věci sepsat podrobný úřední záznam, ve kterém byl nucen přesně popsat, jak k uvedenému případu došlo a jak byl vyřešen. Jak byl celý případ uzavřen, jsme se nikdy nedozvěděli.

Podobný případ se později stal i mě. To bylo již po skončení mého studia na základní škole Ministerstva vnitra, o čemž budu hovořit dále. V té době jsem už i já vykonával funkci velitele vozu a jednou v noci naší autohlídku poslal operační důstojník Městské správy prostřednictvím radiostanice do jedné z vyhlášených vináren, kde mělo dojít k vážným nesrovnalostem mezi jedním z hostů a obsluhujícím personálem. Na místě jsem zjistil, že onen host, cizí státní příslušník, pro sebe a svého společníka objednal u číšníka nějaké dražší pití. Když je číšník přinášel, tento host do něho nechtěně strčil a pití rozlil. Číšník přinesl nové a problém nastal při placení, kdy na hostu bylo vyžadováno zaplacení i rozlitého nápoje, což kategoricky odmítal a tak došlo ke kontroverznímu jednání, které skončilo tím, že barmanka vše telefonicky oznámila na tísňovou linku. Protože jsem nemohl být v tomto případě arbitr, skončilo to tak, že jsem barmance doporučil, aby útrata tohoto hosta byla vymáhána prostřednictvím jejího podnikového nadřízeného, a pro tyto účely jsem ji sdělil jméno onoho hosta. Zjistil jsem, že šlo o jednoho z tajemníků zastupitelského úřadu Velké Británie a jeho společníkem byl učitel z Německé demokratické republiky, který byl v Praze na kongresu učitelů. O celém incidentu jsem sepsal úřední záznam se jmény všech aktérů a předal místně příslušnému místnímu oddělení VB. Asi po týdnu jsem byl vyzván k tomu, abych podal vysvětlení, o co vlastně v tomto případě šlo. Přijeli pro mne dva pracovníci Státní bezpečnosti a odvezli mne na svou úřadovnu, kde jsem jim vše popsal. Poděkovali mi a na závěr mi předložili svazek se jmény a fotografiemi všech členů výše uvedeného zastupitelského úřadu s tím, zda poznám onoho hosta, který měl ve vinárně incident. Skutečně se mi podařilo ho na fotografii poznat a potvrdit tak, že je to on. Tím jednání skončilo a já jsem už s celou věcí neměl dál nic společného. Důvodem jejich zájmu mohla být snad účast onoho východoněmeckého učitele na schůzce s diplomatem tehdejšího státu ze západní provenience, ale to už se mě dále netýkalo.

Během tohoto mého elévského období u Veřejné bezpečnosti, které trvalo čtyři měsíce, jsem se dopracoval k jakési prvotní představě o tom, co je a bude předmětem mého zaměstnání. Chodil jsem pravidelně na dvanáctihodinové směny a získával jsem postupně zkušenosti v jednání s lidmi, které se mi později hodily při mých následujících funkcích, které jsem během svého služebního poměru vykonával. Pochopil jsem, že služební poměr příslušníka VB vzniklý na základě rozhodnutí o přijetí ze strany služebního funkcionáře, je svojí povahou právním poměrem veřejnoprávním, který se výrazně odlišuje od poměru pracovního, ve kterém jeho účastníci mají rovné postavení. Ve vzájemných vztazích aktérů služebního poměru dochází k tomu, že jeden účastník vystupuje vůči druhému jako nadřízený s určitou pravomocí a tím jako silnější subjekt, který druhému subjektu může jednostranně vytvářet jeho práva. Postupně jsem se dopracoval k poznání, že Veřejná bezpečnost má za úkol chránit bezpečnost osob a majetku, spolupůsobit při zajišťování veřejného pořádku, a byl-li porušen, činit opatření k jeho obnově, odhalovat trestné činy a jejich pachatele, dohlížet na bezpečnost a plynulost silničního provozu a spolupůsobit při jeho řízení a provádět kontroly osobních dokladů, pokud je to nezbytně nutné. Dále že je jejím úkolem odhalovat přestupky a projednávat je, pokud tak stanoví zákon, že vyhlašuje celostátní pátrání, pronásleduje osoby uprchlé z výkonu vazby či z výkonu trestu odnětí svobody, zadržuje svěřence s nařízenou ústavní nebo uloženou ochrannou výchovou, kteří jsou na útěku a spolupůsobí při jejich vyhledávání. Byla to celá řada úkolů a mně bylo jasné, že bez průběžného školení a vzdělávání nebudu schopen všechny tyto úkoly plně pochopit a tím méně je s úspěchem realizovat.

Po zhruba půlletém počátečním působení u Pohotovostní jednotky jsem se dozvěděl, že jsem byl s dalším kolegou vybrán k absolvování dalšího stupně služebního vzdělávání a že budu proto v březnu šedesátého pátého roku vyslán do základní školy MV ke studiu v prvním uceleném a obsáhlém kurzu pro získání potřebného, zejména odborného vzdělání, nezbytného k výkonu pořádkové služby. Tento kurz měl trvat pět a půl měsíce a byl koncipován jako první ročník odborné školy MV ekonomického směru s tím, že jeho účastník po jeho absolvování fakticky ukončil 1. semestr nižšího stupně střední odborné školy MV a byl oprávněn ke studiu v dalších ročnících této odborné školy. Základní škola MV, kam jsem měl být vyslán, měla své sídlo v Bratislavě a výuka na ní byla prováděna formou internátního denního studia. Já jsem se proto připravoval na to, že během studia na této škole budu opět nějaký čas z domova. V uvedeném termínu jsem skutečně odcestoval z Prahy, abych nastoupil ke studiu v této škole. Ale to už byla další nová kapitola v průběhu mého působení ve služebním poměru u MV.

– Kapitola pátá –

Studium na Základní škole
MV v Bratislavě

V době, kdy jsem nastupoval k Pohotovostní jednotce, sloužil zde již dva měsíce před mým nástupem stejně starý kolega Pepa, zařazený do druhé poloviny naší čety, se kterým jsem se pravidelně potkával při našich nočních službách. Rozhodnutím náčelníka Pohotovostní jednotky byl i on vybrán ke studiu na základní škole MV v Bratislavě a měl tedy společně se mnou do této školy nastoupit. Rozloučili jsme se tedy na kratší dobu s Prahou a odjeli jsme začátkem března šedesátého pátého roku společně vlakem na Slovensko do Bratislavy. Protože nám bylo řečeno, že škola je umístěna někde na tehdejší Krajské správě SNB, tak jsme po příjezdu na Hlavní stanici začali pátrat, kde se ta naše škola vlastně nachází. Když se nám podařilo zjistit, kde se Krajská správa nalézá, tak jsme se vydali k jejímu objektu. Po příchodu na místo a po splnění všech přijímacích formalit jsme zjistili, že budeme spolu s dalšími příslušníky z České republiky vyslanými do této základní školy MV obývat šesté a sedmé patro v jedné části budovy již zmíněné Krajské správy, kde měla tato škola své sídlo. Pro nás všechny, kteří jsme zde měli studovat po dobu pěti a půl měsíce, již byly připraveny studijní prostory a pokoje, ve kterých jsme byli ubytováni po čtyřech. Tříd bylo ve škole několik, do naší třídy byli zařazeni pouze čeští příslušníci, v dalších třídách pak byli jen Slováci, se kterými jsme se sice potkávali, ale blíže jsme se s nimi nestýkali. Oni měli vlastní studijní plán a my zase svůj. Zejména studenty jedné z těchto tříd, kteří již byli maturanty a školu měli jako nástavbu ke svému vzdělání, jsme nepovažovali za své partnery, protože jsme měli pocit, že nás přehlížejí pro naše jen „základní“ vědomosti. Naše třída byla složena výhradně z nově nastoupivších příslušníků hlídkové služby, sezvaných ze služebních míst dislokovaných v České republice a bylo nezbytné, abychom se začali postupně seznamovat, protože jsme měli spolu prožít již zmíněnou dobu pěti a půl měsíce. Náš studijní pobyt v Bratislavě znamenal pro všechny z nás další změnu v našem životě. Všichni až na výjimky jsme měli za sebou dva roky vojenské základní služby a nyní jsme byli opět odveleni mimo svůj domov na plánovanou dobu pěti a půl měsíce. Kromě toho jsme se museli opět vrátit do svých školních let a zvykat si znovu na to, že jsme žáky a že se od nás bude vyžadovat podrobná znalost vyučované látky. Věkové složení nás posluchačů bylo různé, ale všichni jsme měli společné to, že jsme se v rámci VB prakticky teprve nyní učili odpovědně pracovat. Řada z nás nastupovala k SNB krátce po skončení své vojenské základní služby, byli však mezi námi i věkově starší, kteří byli přijati až po nějaké době, kterou strávili v civilu od konce vojny. Nejstarším mezi námi byl Jirka, sloužící v Ostravě, kterému v té době bylo více jak třicet let. Přesto nikdy nedal najevo, že je starší a že by si vynucoval nějaká privilegia. Byl prostě jedním z nás a podle toho se tak choval. Jiný kolega z Rakovníka byl poněkud nižší postavy a tak dostal od nás přezdívku „kindrpolicajt“. Všichni mí kolegové reprezentovali ve svém jednání a chování poněkud rozdílnou charakteristiku svého přístupu, protože vykonávali službu na různých odděleních VB, u kterých byl svým způsobem specifický výkon služby s ohledem na místo jejich působení. Dá se říci, že my dva s Pepou jsme zapadli do tohoto kolektivu bez jakýchkoliv rušivých elementů a prakticky jsme se všichni navzájem spřátelili, i když každý z nás byl služebně zařazen na jiném útvaru VB. Většina z nás na Slovensku nikdy nebyla, a proto náš pobyt v Bratislavě byl pro nás zase něčím novým, co jsme ve svém životě poznávali.

Studium na této základní škole MV bylo, jak jsem již dříve uvedl, koncipováno jako první ročník střední školy MV a bylo počítáno s tím, že po jeho skončení budou moci jeho účastníci pokračovat v dalším studiu, které by mělo být ukončeno maturitní zkouškou. Pro nás to hlavně znamenalo naučit se celou přednášenou látku a na závěr tohoto studia složit ze všech probíraných předmětů závěrečné zkoušky. Hlavním účelem tohoto studia však bylo komplexně nás připravit hlavně na výkon funkce příslušníka hlídkové služby, do které jsme byli zprvu všichni při nástupu k SNB zařazeni. Tomu odpovídal obsah studia na této škole, zaměřený především na vypěstování potřebných a základních návyků nezbytných pro tuto sféru bezpečnostní služby. Před zahájením vlastního studijního procesu nás přivítal náčelník školy, který byl české národnosti a seznámil nás s celým pedagogickým sborem, jehož členové, naši učitelé, nás měli teoreticky a zčásti i odborně připravit pro naši práci, která na nás v budoucnu čekala. Našimi učiteli byli příslušníci MV ale i civilní učitelé české i slovenské národnosti, a mezi nimi byla jediná učitelka, která byla z České republiky. Slovenský jazyk nám v podstatě nečinil potíže, protože jsme byli na něho běžně zvyklí již z vojenské základní služby. Studium na této škole bylo rozděleno na část všeobecně vzdělávací a na část odbornou. Do všeobecně vzdělávacích předmětů byl zařazen český a ruský jazyk, hospodářský zeměpis a dějepis. Odbornými předměty byla technika administrativy, prvotním důležitým předmětem pak byla nauka o československém socialistickém právu, jehož nosnou částí byla disciplína zabývající se trestním právem. V předmětu zahrnujícím odbornou bezpečnostní přípravu, byla do jejího obsahu zařazena i výuka základů kriminalistiky. Součástí odborně bezpečnostní přípravy byla dále výuka i dalších veřejnobezpečnostních činností, ke kterým náležel výkon dopravní a pořádkové služby a postup při zákrocích vůči narušitelům zákona. Kromě těchto teoretických předmětů jsme měli bojovou a tělesnou přípravu, jejíž součástí byl výcvik zaměřený na použití služebních zbraní a takzvaných mírnějších prostředků v souladu se zákonem o SNB včetně výuky prvků sebeobrany. Nedílnou součástí našeho studia již tehdy byl předmět zahrnující výuku základů marxismu-leninismu, které nám přednášela právě ona učitelka, a ze kterého jsme na konci studia rovněž měli skládat závěrečnou zkoušku. Jednotliví učitelé nám nejprve vysvětlili obsah jimi přednášených předmětů se zdůrazněním na nejdůležitější prvky, jejichž znalost od nás byla důsledně vyžadována.

Nosným předmětem na této škole bylo trestní právo a já jsem hned od začátku jeho výuky pochopil, že bez jeho důkladného poznání bych nebyl schopen vykonávat povolání příslušníka SNB. Jeho podrobná znalost byla pro nás příslušníky nezbytností a já jsem se s ním po celou dobu své služby neustále setkával. Mohu říci, že ve všech školách Ministerstva vnitra, ve kterých jsem po celou dobu své působnosti u SNB studoval, byla vždy výuka trestního práva na jednom z předních míst v této vzdělávací soustavě. Učitel trestního práva byl slovenské národnosti, který v té době sám studoval právnickou fakultu, a zpočátku nám dělala částečné potíže některá jeho slovní právní vyjádření ve slovenštině do té doby, než jsme si na ně v průběhu dalšího studia zvykli. Učení trestního práva bylo pro mne zprvu poměrně dost obtížným úkolem, a já jsem se v něm zpočátku poměrně složitě orientoval a potýkal se s jeho náročností. Na začátku jsme se dozvěděli, že se trestní právo dělí na trestní právo hmotné a trestní právo procesní Byli jsme poučeni, že problematika trestního práva hmotného byla tehdy upravena trestním zákonem, který nabyl účinnosti prvního ledna šedesátého druhého roku a jeho znalost byla vždy od všech příslušníků očekávána a vyžadována. Platil v Československé a později v České republice až do konce dvoutisícího devátého roku, kdy byl od prvního ledna dva tisíce deset nahrazen novým trestním zákoníkem. Dozvěděli jsme se, že tehdejší trestní zákon se kromě přechodných a závěrečných ustanovení členil na obecnou a zvláštní část včetně přechodného a závěrečného ustanovení. Obsahoval celkem tři sta jedno paragrafové znění a už jenom tato skutečnost byla pro nás studenty dosti podstatná. Pro nás byla rozhodující znalost obecné části, ve které byly zakotveny základy trestní odpovědnosti, z nichž nejdůležitější pro nás bylo se naučit, co je to skutková podstata trestného činu. Byli jsme seznámeni s tím, že skutková podstata trestného činu je souhrn typových, znaků, které určují jednotlivé druhy trestných činů a odlišují je navzájem. Skutková podstata trestného činu je charakterizována znaky povinnými a nepovinnými. Bylo nám řečeno, že pokud se nepodaří v trestním řízení dokázat povinné znaky, nemůže se jednat o trestný čin. Povinným znakem je objekt, objektivní stránka, subjekt, neboli pachatel, a subjektivní stránka. Zvláštní část trestního zákona potom obsahovala souhrn konkrétních trestných činů, které byly podle charakteru a významu tehdy chráněného společenského zájmu rozděleny do dvanácti hlav. Důležitou částí této výuky byla vzhledem k naší profesi perfektní znalost ustanovení trestního zákona, týkající se nutné obrany a krajní nouze. Proto budu o této problematice hovořit podrobněji. Nutná obrana je nejvíce diskutovaná z okolností vylučujících protiprávnost. Podstatné je to, že pokud se někdo v nutné obraně dopustí činu jinak trestného, není za takové jednání trestně odpovědný. Nutnou obranou se tedy považuje takové jednání, kterým někdo odvrací přímo hrozící nebo trvající útok na zájmy chráněné trestním zákonem (nejčastěji útok proti životu či zdraví nebo útok proti majetku). Aby se tedy jednalo o nutnou obranu, musí takový útok hrozit přímo, jeho hrozba musí být opravdová a bezprostřední. Je to přímá reakce na útok, který už začal, ale ještě neskončil. Naproti tomu krajní nouze znamená takový stav, který představuje přímé ohrožení zájmu, který je zákonem chráněn. Krajní nouzí se v tomto případě rozumí, že čin jinak trestný, kterým někdo odvrací nebezpečí přímo hrozící tomuto zájmu, není trestným činem. Nepůjde tedy o krajní nouzi, jestliže bylo možno toto nebezpečí odvrátit jinak anebo způsobený následek je zřejmě stejně závažný nebo ještě závažnější než ten, který hrozil. Pro nás posluchače to byla jedna z obtížnějších částí výuky trestního práva, protože jsme se mohli při výkonu služby s touto problematikou setkat a proto bylo nutné ji plně pochopit.

Druhým, neméně náročným odvětvím pak bylo studium základů trestního práva procesního, upraveného trestním řádem, což je označení pro trestní zákoník, kterým se stanoví postup orgánů činných v trestním řízení při zjišťování trestných činů, prokazování jejich spáchání konkrétním osobám, ukládání a výkon trestů a ochranných opatření a upravují se jím zároveň práva a povinnosti osoby, proti které se trestní řízení vede, i dalších osob, jichž se toto řízení dotýká. V Československé republice byla právní úprava trestního řízení provedena zákonem o trestním řízení soudním (trestní řád), který nabyl účinnosti dnem prvního ledna šedesátého druhého roku. Při jeho studiu jsme se učili jeho hlavní zásady a byli jsme seznámeni se základními postupy orgánů činných v trestním řízení při objasňování a vyšetřování trestných činů. V té době zůstal v přípravném řízení zachován institut vyšetřování a vyhledávání. My jsme byli seznámeni zejména s tím, že za účelem zvýšení autority postihu pachatelů a urychlení trestního řízení byla v roce 1965 přijata novela k trestnímu řádu, podle které vyhledávání o trestných činech tehdy konaly orgány národní bezpečnosti, takzvaní vyhledavatelé, kteří za tím účelem mohli předvolat a vyslechnout každého, od koho mohli získat informace nezbytné k objasnění skutečností závažných pro zjištění trestného činu. Vyhledávání se konalo o méně závažných trestných činech taxativně vymezených v trestním řádu.

Další část právní výuky byla s ohledem na naše budoucí působení věnována problematice objasňování méně nebezpečných činů, které byly označeny jako takzvaná provinění. Rozhodování o nich bylo svěřeno místním lidovým soudům, které byly zřízeny Ústavou ze šedesátého roku a zákonem z šedesátého prvního roku. Bylo jim svěřeno rozhodování o proviněních, za která mohla být ukládána opatření především výchovné povahy. Místní lidové soudy vznikly přenesením části soudní kompetence na společenské organizace. Rozhodovaly v tříčlenných senátech a odvolací instancí byly soudy okresní. Soudci těchto soudů byli nezávislí a zároveň povinni řídit se zákony a jinými právními předpisy a vykládat je v souladu se socialistickým právním vědomím. Tyto soudy řešily méně závažné případy porušování socialistické zákonnosti, narušující zejména společenský pořádek a soudružské soužití občanů, drobné majetkové spory a dokonce i některé trestné činy, pokud na ně byly delegovány prokurátorem a projednávaly především drobné trestné činy, kdy v obou případech výše škody nepřesahovala pět set korun, a majetkové spory do maximální výše jednoho tisíce korun. Provinění byla dále dělena do tří skupin. V první skupině to byla provinění proti socialistickému soužití. Ve druhé skupině to byla provinění proti rodinným vztahům a zájmům zdravého vývoje mládeže. Ve třetí skupině to byla provinění proti pracovní kázni, které se týkaly především porušení předpisů o bezpečnosti a ochraně zdraví. Soudy byly oprávněny udělovat celou škálu trestů od napomenutí, veřejné důtky, přes pokutu do výše pěti set korun, nápravné opatření srážkou z platu až patnáct procent na dobu nejvýše tří měsíců, až po možnost nařídit, aby na dobu nejvýše šesti měsíců, byl provinilý občan přeložen na nižší funkci nebo na jiný pracovní úsek. Tyto soudy neměly dlouhého trvání. Zákon o přečinech z šedesátého devátého roku tento institut zrušil a zcela nově definoval provinění dále pod názvem „přečiny“. Další nedílnou součástí právní výuky bylo ještě studium zákona o přestupcích, kde jsme se učili, co je to přestupek a jaké jsou jeho znaky. Dozvěděli jsme se, že to je čin, který je sice protiprávním činem, ale jeho nebezpečnost je ve vztahu k trestnému činu nepatrná. Vzhledem k tomu, že celou řadu přestupků objasňovali a dokumentovali právě hlídkoví příslušníci, bylo jeho studium dosti podrobně vyučováno a při závěrečné zkoušce byla jeho znalost od nás důsledně vyžadována.

Výuka základů kriminalistiky, která byla součástí předmětu odborná bezpečnostní příprava, měla pro nás určitý půvab, Už proto, že jsme se už jako děti seznamovali s činností knižních detektivů a poznávali jsme jejich metody práce. Čekala nás celá řáda přednášek popisujících kriminalistickou činnost, na které jsme se těšili. Tato výuka úzce navazovala na trestní právo a měla pro nás příslušníky stejnou důležitost jako výuka trestního práva vzhledem k tomu, že znalost kriminalistických zásad byla chlebem a solí pro každého příslušníka, bez jejichž znalostí by nebyl schopen vykonávat svou práci. Byli jsme seznámeni s tím, že kriminalistika objasňuje zákonitosti vzniku, shromažďování a využívání stop a soudních důkazů a že vypracovává metody, postupy, prostředky a operace k úspěšnému odhalování, vyšetřování a předcházení trestné činnosti. Jde o nauku objasňující způsob vzniku, zajišťování a využívání všech stop nezbytných pro trestní řízení s využitím různých postupů, prostředků a operací v zájmu odhalování, vyšetřování a předcházení trestné činnosti. Byli jsme poučeni, že kriminalistika má své části, kterými je kriminalistická technika, kam patří mechanoskopie, daktyloskopie, kriminalistická chemie a biologie. Dále že to je kriminalistická taktika používaná při provádění výslechu, rekognice a rekonstrukce. Nedílnou částí je i metodika vyšetřování trestných činů, jako např. vražd, loupeží, krádeží a jiných trestných činů.

Dozvěděli jsme se, že kriminalistická technika se zabývá vyhledáváním, zajišťováním a zkoumáním různých stop, např. daktyloskopických, mechanoskopických, balistických, trasologických a jiných. Jejím důležitým prvkem je především identifikace osob a věcí a z významných metod k tomuto účelu používaných je to především daktyloskopie, nauka o kožních papilárních liniích na prstech, dlaních a na ploskách nohou. Je to velmi levná a poměrně spolehlivá metoda identifikace osob. Její pomocí se nejen hledají pachatelé, ale i identifikují neznámá těla. Daktyloskopie se opírá o tři zákony, jejichž zjednodušená formulace zní: na světě neexistují dva jedinci, kteří mají absolutně shodné obrazce papilárních linií, obrazce papilárních linií jsou po celý život relativně neměnné, obrazce papilárních linií jsou trvale neodstranitelné, pokud není odstraněna zárodečná vrstva pokožky. V mechanoskopii jsme se učili o zjišťování identifikace nástrojů, která se provádí podle zanechaných stop na místě činu. O trasologii jsme se dozvěděli, že se zabývá zkoumáním stop obuvi, nohou, pneumatik apod., kriminalistická biologie slouží k vyhledávání, zajišťování, zkoumání a vyhodnocování biologických stop lidského, zvířecího a rostlinného původu. Kriminalistická balistika se zabývá zkoumáním především střelných zbraní, střeliva a okolnostmi provázejícími střelbu, v souvislosti se spácháním trestné činnosti. Vzpomínám si, že když jsme se učili základy identifikace osob (identifikace v kriminalistice je určena k zjištění totožnosti předmětu nebo osoby), tak jsme při jedné vyučovací hodině měli možnost nahlédnout do fotodokumentace k případu nálezu mrtvoly neznámé osoby, která byla nalezena ve vodě zakryté rákosím jednoho ze slepých ramen řeky Dunaje protékající Bratislavou, kde ležela delší dobu. Tomu odpovídal i její vzhled, který se podobal hroudě čehosi, z čehož nebylo možné na první pohled rozeznat, že se jedná o člověka. Celkové i detailní snímky této mrtvoly vzbuzovaly již od pohledu na ně u nás nepříjemný pocit, umocněný i tím, že bylo nutné provést následnou soudní pitvu, z jejíhož výsledku by se daly zjistit některé indicie, podle kterých by bylo možné zjistit totožnost této osoby. Zejména se zjišťovalo pohlaví, pravděpodobné stáří, podle kostry její výška a hledaly se nějako stopy, kterých by bylo možné použít při srovnávacích postupech. Jedním z nich byla i prohlídka chrupu a fotografie, na které bylo vidět, že patologové museli odpreparovat již ohnilé části obličeje, aby se dostali k zubům, působila velmi odpudivě. Pomysleli jsme si, jak náročná je práce patologů v podobných případech, kterými se musí zabývat, a uvědomili jsme si, že se v budoucnu můžeme s podobným případem během své bezpečnostní činnosti někdy setkat.

V části týkající se kriminalistické taktiky jsme byli seznámeni s tím, že se zabývá postupy zaměřenými na efektivní provádění procesních úkonů, mezi které patří především výslech a zejména ohledání, jehož podstatou je pozorování, zkoumání, hodnocení a dokumentace prováděné na místě zpravidla trestného činu. Seznamovali jsme se s plánováním vyšetřovacích postupů zejména na místě trestného činu a dozvěděli jsme se o vyšetřovacím experimentu, vyšetřovacím pokusu a o rekognicí jako metodě, jejímž cílem je identifikace osoby nebo věci na základě jejího znovupoznání. Učili jsme se i o konfrontaci, při které je postavení již dříve vyslechnutých osob tváří v tvář, kdy tyto osoby odpovídají na otázky vyslýchajícího, nebo si se souhlasem vyslýchajícího kladou otázky navzájem. Výuka kriminalistiky byla zaměřená především na zásady činnosti hlídkových příslušníků při oznámení trestného činu, protože se zpravidla na jeho místo dostávali jako první a jejich povinností bylo zajistit prostor pro zajištění skutečnosti nezbytných k dalšímu vyšetřování zejména zabránění pohybu nepovolaných osob a zjištění případných svědků včetně uchování právně relevantních stop. Učili jsme se základní způsoby vyhledávání a zajišťování významných kriminalistických stop, jejich druhy a orientačně i znalosti kriminalistických technik a postupů. Zejména jsme se učili o jednotlivých druzích těch stop, které se na místě trestného činu mohou vyskytnout a které je nutno nalézt, zajistit a uschovat do příjezdu specialistů, kteří budou tento trestný čin objasňovat. V rámci výuky jsme si mohli vyzkoušet v praxi vyhledávání a snímání daktyloskopických otisků jejich uchování na příslušné daktyloskopické kartě.

K odborným předmětům patřila i technika administrativy, kde jsme se učili zpracovávat základní písemnosti, se kterými jsme se mohli setkat během naší práce. Museli jsme naučit a být schopni sepsat podrobný úřední záznam o události, se kterou jsme se ve výkonu služby setkali a kterou jsme byli povinni šetřit, učili jsme se, jak se má sepisovat a co má obsahovat protokol o výslechu svědka, podezřelého nebo poškozené osoby. Naše výuka byla zaměřena na koncipování a vedení spisového materiálu, což patřilo mezi základní znalosti všech příslušníků v praktickém výkonu služby. V rámci tohoto předmětu nebyla bohužel pro nás zařazena výuka psaní na psacím stroji. Tento nedostatek mne pak provázel po celou dobu mé služby, a i když jsem se naučil s psacím strojem zacházet, nikdy jsem se nenaučil psát všemi deseti prsty. Ve veřejnobezpečnostní přípravě jsme se zejména učili obsah jednotlivých paragrafů zákona o SNB, který přesně stanovil práva a povinnosti všech příslušníků SNB, jejich postupy a použití oprávněných prostředků, taxativně tímto zákonem vymezených. Pravidelně jsme chodili společně na střelnici, kde jsme se školili v používání přidělené služební zbraně, což byla naše první pistole ráže 7,65 mm a podrobně jsme se seznamovali s její údržbou. K tomu bych chtěl poznamenat, že střelbu ze služební pistole jsme tehdy nacvičovali způsobem, který se běžně používal na střeleckých závodech, tedy střelbu jen jednou rukou a v postoji bokem k terči. Střelba obouruč, ve které se dnes policisté běžně procvičují, byla do výuky zařazena až po devadesátém roce. Při tělesné přípravě jsme se zaměřovali na nácvik prvků sebeobrany a na používání chvatů a hmatů, které jsme ve výkonu služby mohli v souladu se zákonem používat. Nově byla do našeho studia zařazena výuka základů marxismu-leninismu, se kterou jsme se všichni setkali prvně ve svém životě, pokud neberu v úvahu politické školení mužstva, kterého jsme se zúčastňovali v rámci své vojenské základní služby. Její výuku měla na starosti již zmíněná učitelka a pro mne to byl jeden z předmětů, kterému jsem z důvodu jeho filozofického obsahu zprvu nemohl přijít na chuť, a proto jsem byl jen průměrným žákem. Jeho výuka byla zaměřena na to, abychom byli schopni pochopit význam díla Karla Marxe a Vladimíra Iljiče Lenina pro naše tehdejší společenské zřízení a uměli se v něm orientovat. Tomu odpovídaly i otázky, které jsme při závěrečné zkoušce z této disciplíny dostávali a kdy se očekávalo, že na ně budeme umět odpovědět. Já jsem i přesto, že mé průběžné znalosti nebyly nijak oslňující, tak jsem tuto závěrečnou zkoušku nakonec složil s velmi dobrým prospěchem

Po celodenní výuce a po večeři jsme mívali osobní volno a tak jsme mohli vycházet do bratislavských ulic a během těchto vycházek po městě jsme poznávali život jeho obyvatel se vším všudy a v celé jeho šíři. Při jedné takové vycházce jsem dokonce potkal jednoho ze svých bývalých kolegů vojáků, se kterým jsem prožil dva roky vojenské základní služby, během které on vykonával funkci pátrače. Pro nás oba to bylo nečekané setkání a zejména on byl dost překvapen, že jsme se v Bratislavě potkali a já jsem mu sdělil, že zde v tomto městě studuji na škole MV. Chvíli jsme spolu pohovořili, ale později jsme již neměli na sebe štěstí a už jsme se víc spolu neviděli. Při procházkách po městě jsme tehdy zaznamenávali restaurace plné lidí, kteří tam chodili popíjet hlavně pivo. Dost mne to překvapilo, neboť jsem si totiž představoval, že Slováci milují především víno, ale skutečnost mne přesvědčila, že většina Bratislavanů holdovala zejména pití piva a o víno moc nestála. Lidovým nápojem byla také, ve větší míře popíjená zejména vodka, která tu byla ve velké oblibě. Vzhledem k tomu, že vedení školy předpokládalo, že my Češi budeme občas chodit na pivo, tak nás varovalo, abychom si dávali na slovenské pivo pozor, neboť, jak nám bylo jedním vyučujícím sděleno, tak se po něm neopijeme, ale přeneseně řečeno, otrávíme. Charakteristická byla zejména bratislavská lahvová dvanáctka, která měla trhací uzávěr, který se u nás běžně používal například na lahvích s projímavou vodou šaraticí. Měli jsme ale částečně štěstí, protože v době, kdy jsme v Bratislavě studovali, některé české pivovary dodávaly do Bratislavy své pivo, které jsme chodili konzumovat. Příznačné bylo, že ve vinárnách, kam bylo toto české pivo dodáváno, se obsluhující personál snažil nejprve prodat bratislavské pivo a poté, až když došlo, začal teprve prodávat pivo české, o které zde byl značný zájem.

Ve svém volném čase jsme kromě vycházek mohli na krajské správě využívat velkou tělocvičnu k různým cvičením a kolektivním hrám. Kromě nás měla možnost přístupu do této tělocvičny i některá místní mládež. Vzpomínám si, že mezi nimi byly i dívky z házenkářského oddílu a někteří mí kolegové o ně projevovali zájem a někdy se i předváděli. Jeden z mých kolegů, když dívky trénovaly střelbu na branku, se chtěl předvést a tak se postavil se siláckým postojem do branky, že jim bude dělat brankáře a chytat jejich střely. Když jedna z dívek drobnějšího vzrůstu na něho s otočkou vystřelila, byla to taková rána, že se lekl a z branky okamžitě utekl. Kromě tělocvičny jsme měli možnost chodit do velkého zasedacího sálu na filmová představení, která se na správě často uskutečňovala. Promítaly se tu většinou filmy, o kterých se rozhodovalo, zda budou vpuštěny do celostátní filmové produkce. Některé z těch filmů byly v kinech promítány až po delší době, jiné se do kin vůbec nedostaly. Chodili jsme navštěvovat i kina ve městě a já jsem tam měl možnost vidět film „Perný den“ se skupinou Beatles, týž film, jehož promítání v Praze bylo velkou událostí a probíhalo tam v začátku mého nástupu k SNB. Každý pátek po obědě jsme mohli opustit školu a odejet do místa svého trvalého bydliště s tím, že jsme byli povinni se nejpozději do pondělního rána vrátit zpět. Protože jsme jako škola MV byli zálohou ministra pro možnost našeho nasazení k likvidaci nepředvídatelných událostí, tak naše třída byla jednou za měsíc v sobotu a neděli určena jako záložní útvar, kdy jsme samozřejmě nemohli jet domů. Vzpomínám si na jednu událost, která nás v době našeho nuceného pobytu v Bratislavě potkala. Ve škole jsme měli zajištěnou celodenní stravu v rámci Krajské správy, jejíž jsme byli součástí. Každou sobotu a neděli se však správa vyprázdnila a stravování mělo být zajištěno pouze pro nás, kteří jsme zůstávali v Bratislavě a pro ty pracovníky správy, kteří byli určeni do služby. To probíhalo bez jakýchkoliv problémů až do doby, kdy jednou v neděli nenastoupil šéfkuchař do práce a nám proto hrozilo, že budeme bez oběda. Situace se nakonec vyřešila tak, že můj kolega Pepa, který vojenskou základní službu vykonával jako kuchař, se ujal přípravy celého jídla a tak jsme díky němu nebyli ten den bez oběda. Všiml jsem si tehdy, že mu tato práce nečinila žádné potíže a zejména při jeho vydávání obědů bylo vidět, že má v tom značnou praxi, protože při tom vystupoval jako naši kuchaři, které jsem poznal za své vojenské základní služby.

Dobu, kdy jsme nemohli jet domů, jsme většinou trávili vycházkami po Bratislavě. Naše vycházky směřovaly do všech zákoutí jejího centra, ale i do jejích okrajových částí. Při vycházkách jsme se potkávali s obyvateli Bratislavy, ale i když oni podle naší řeči poznali, že jsme Češi, nezaznamenali jsme nikdy ani náznak nějaké nevole vůči nám. Proto jsme se v tomto prostředí cítili, jako bychom byli doma, u svých blízkých a nepřipouštěli jsme si žádné problémy s obyvateli Bratislavy. Přesto jsem se já a několik mých kolegů během jedné takové vycházky dostali do situace, kdy jsme se stali nevítanými návštěvníky jedné bratislavské kavárny a celá tato událost pro nás skončila naprosto nečekaně a nemile. V průběhu jedné takové „záložní“ neděle jsme v sedmičlenné skupině opět vyšli do bratislavských ulic a po kratší procházce po nábřeží Dunaje jsme došli až k starému železničnímu mostu přes Dunaj a odtud jsme se vydali do sadové kavárny v parku spadajícímu do bratislavské čtvrti zvané Petržálka. Když jsme do kavárny vstoupili, byla ještě poloprázdná a tak nám nečinilo problém posadit se k jednomu volnému stolu. Po chvíli si k nám přisedl voják základní služby, Čech se svou slovenskou přítelkyní, který byl s ní na vycházce. Společně s nimi jsme hovořili o tom, odkud pochází, o Bratislavě a jeho zkušenostech s tímto prostředím a ani jsme nijak zvlášť neregistrovali, že s přibývajícím večerem se kavárna začíná plnit mladými lidmi, kteří když zjistili, že jsme Češi, tak jsme se pro ně začali stávat nevítanými hosty. Na to nás upozornila dívka, která s námi u stolu seděla. V pozdější době pak došlo na WC k incidentu mezi jedním z nás, kolegou původem z Plzně, který byl vyzván jedním z přítomných mladíků, aby mu dal tehdy velice populární odznak Plzeňského pivovaru, což on odmítl. V ten moment, když už byla celá kavárna plná mladých, jsme vycítili, že je zde pro nás horká půda a že bychom měli urychleně odejít. V době, kdy jsme platili útratu, tak aniž bychom si toho všimli, část mladých z kavárny odešla, aby si na nás v parku, kde se tou dobou již setmělo, počkala, což jsme nevěděli. Když jsme z vinárny odcházeli, druhá skupina mladých se vydala za námi a uprostřed parku se na nás obě skupiny vrhly. Prakticky jsme neměli možnost se nějak úspěšně bránit a podle toho to také dopadlo. Já měl zranění v obličeji, kolegovi zlomili ruku, dalšímu nos a kolega z Plzně byl zmlácen. Pouze třem se podařilo utéct. Případ jsme oznámili na Městské správě a posléze začalo vyšetřování, kdy jsme byli jako poškození vyslýcháni na místním oddělení v Petržalce. Osobně si myslím, že nás návštěvníci kavárny považovali za účastníky zájezdu z Plzně a že počítali s tím, že všichni odjedeme bez toho, že by po tomto napadení došlo k nějakému vyšetřování. Během našich výslechů nám místní vyšetřovatel potvrdil, že na Petržalce řádí velká tlupa mladých, se kterými si nikdo neví rady a že mezi nimi byli zcela jistě i ti, kteří nás napadli. Vyšetřování trvalo delší dobu a my jsme mezitím byli povoláváni k plnění některých mimořádných úkolů, kvůli kterým jsme často z Bratislavy odjížděli. Proto jsme prakticky neměli možnost sledovat průběh dalšího vyšetřování tohoto celého případu.

Prvním z těchto mimořádných úkolů, jehož plněním jsme byli pověřeni, bylo naše dvoudenní nasazení do pořádkové služby v rámci bezpečnostního opatření v lázeňském městě Piešťany, kde byly na místním letišti pořádány motocyklové závody s mezinárodní účasti. Pro nás to znamenalo po dobu dvou dnů zajišťovat veřejný pořádek kolem trati závodu při tréninku a poté i v průběhu vlastního závodu. Tato motocyklová soutěž byla jedním z posledních závodů našeho známého závodníka Františka Šťastného, kterého jsme tam spatřili. Na jednu noc jsme byli ubytováni v jednom z lázeňských domů, kde jsme spali na lůžkách určených pro pacienty k rehabilitaci po léčebných kúrách. Zároveň nám bylo umožněno vykoupat se večer prvního dne v lázeňském bazénu. Také zde jsem měl úraz, který mi později zvěčnili kolegové do našeho tabla na konci školy. Po návratu z Piešťan jsme pokračovali ve studiu a věnovali jsme se i dalším činnostem, které vedení školy pro nás připravilo. Vzpomínám si, že byla také vyhlášena malířská soutěž o nejhezčí obraz, které se mohli zúčastnit všichni ti, kteří se tomuto koníčku v době volna věnovali. V naší třídě byl jeden kolega ze Severomoravského kraje, který se do soutěže přihlásil se svým obrazem zachycujícím realisticky motiv krajiny ve Vysokých Tatrách. Jeho obraz byl perfektně namalován a my jsme předpokládali, že v této soutěži zvítězí, ale nestalo se tak, skončil jako druhý, protože zvítězil student z vedlejší třídy, který si zvolil pro svůj obraz námět, kterým byl bratislavský Slavín, památník sovětských vojáků z druhé světové války. Bylo zřejmé, že při vyhodnocení této soutěže hrálo hlavní roli ideologické hledisko, podle kterého byly obrazy posuzovány. Z našeho hlediska však byl skutečným vítězem náš spolužák. Na závěr studia nám potom nakreslil tablo, kde zvěčnil nás všechny s našimi charakteristickými rysy.

Postupně se průběh našeho studia přehoupl do druhé poloviny, pomalu se blížil konec našeho studia a my jsme se připravovali na složení závěrečných zkoušek. Pak ale v červnu došlo k situaci, kdy se řeka Dunaj díky stálým dešťům rozvodnila a její hladina začala kriticky stoupat. Poslouchali jsme rádio a zajímali se o zprávy, které denně popisovaly stav Dunaje u slovenských hranic. Pak jsme se dozvěděli, že se přes hráze, které nestačily svou výškou, hrne voda na Žitný ostrov, kde začala zaplavovat vesnice a začala se blížit i k okresnímu městu Komárnu. Začaly první záchranné práce, ale voda se postupně rozlila po celém Žitném ostrově a v tom okamžiku bylo nutno urychleně evakuovat zbylé obyvatele ze zasažených vesnic, kteří i přes varování neodjeli, nebo nebyli již dříve vystěhováni. Vedení naší školy na základě rozhodnutí ministra vnitra dostalo za úkol vyslat do toho prostoru část našich spolužáků, kteří tam měli ve spolupráci s dalšími složkami zajišťovat v zatopených vesnicích veřejný pořádek a zejména zabraňovat rabování v opuštěných domech. Tato první část našich spolužáků odjela plnit tento úkol oblečena v maskovacích oděvech a byla na místě zátopy zapojena do plnění bezpečnostních úkolů. Pak došlo k tomu nejhoršímu. Protrhla se hráz u obce Číčová, což způsobilo, že se na Žitný ostrov valilo daleko větší množství vody a vzniklá záplava začala ohrožovat zejména okresní město Komárno. Protože voda trvale stoupala a zatopení Komárna bylo stále reálnější skutečností, bylo rozhodnuto o provedení evakuace jeho obyvatel, při které odjížděly zejména matky s dětmi a Komárno se tak postupně stalo městem „duchů“. Pro školu to znamenalo, že zbylá část nás posluchačů, ve které jsem byl i já, odjela přímo do Komárna, které již bylo prakticky poloprázdné a bylo nutné zajistit jeho vnitřní ochranu a zabezpečit ho před případnou trestnou činností. Protože jsme měli působit bezprostředně ve městě jako příslušníci, odjeli jsme na místo určení již ne jako naši předchůdci v maskovacích oděvech, ale byli jsme oblečeni v tehdy oficiálních modrých uniformách. Po příjezdu do ohroženého Komárna jsme byli okamžitě zařazeni do pořádkových hlídek, které měly působit přímo ve městě. Jak jsem již uvedl, město Komárno tehdy již bylo z větší části vylidněno, protože všechny matky s malými dětmi byly odeslány do evakuačních středisek, což byly především ještě v té době volné pionýrské tábory, případně jiná ubytovací zařízení. Ve městě zůstali především muži, jejichž hlavním úkolem bylo stavět z pytlů s pískem hráze, které měly zajistit, aby se voda nepřelila a nezatopila město. Po městě, kde byl běžně minimální provoz motorových vozidel, jezdila v té době často velká nákladní auta s pískem, který rozvážela na ohrožená místa, a proto bylo jedním z našich úkolů během dne stát na křižovatkách a umožnit těmto nákladním vozidlům po městě nerušený a rychlý průjezd, aby se co nejrychleji dostala na potřebná místa. Na těchto křižovatkách jsme tedy řídili dopravu nejprve jen rukama, později byly pro naši potřebu urychleně vyrobeny řídící černobílé tyče. Jak jsme zjistili, zřejmě nebylo v Komárně zvykem na křižovatkách řídit provoz a z tohoto důvodu pro nás během služby docházelo ke kritickým situacím. Když jsme při spatření jedoucího nákladního vozidla stáli v křižovatce a uvolňovali mu cestu svým postojem a držením řídící tyče, stávalo se často, že z námi uzavřeného směru vjel do křižovatky některý z občanů, projíždějících městem na kole. Snažili jsme se tyto cyklisty usměrňovat, aby nedošlo ke srážce s jedoucím vozidlem, ale tato naše snaha se setkala jen s malým účinkem, protože oni byli zvyklí jezdit podle vlastních pravidel. Zejména ženy, které používaly kolo pro převoz svých nákupů, a bývalo běžným zvykem, že měly při jízdě na řídítkách kol těžké tašky. Protože většinou jezdily v sukních, tak si ještě jednou rukou tuto sukni přidržovaly, aby jim ji nezdvihal vítr. Když jeden z kolegů upozornil jednu z žen, že se na kole jezdí s oběma rukama na řídítkách, byl touto ženou označen za sprosťáka. Během své jedné služby na liduprázdné křižovatce jsem spatřil zdáli přijíždět kolonu osobních automobilů. Proto jsem se v křižovatce postavil tak, aby bylo zřejmé, že mají volný průjezd. Když mě tato vozidla míjela, spatřil jsem v jednom z nich tehdejšího prezidenta republiky, který se přijel podívat na místo této katastrofy a při průjezdu kolem mne mě pozdravil. Naše modré uniformy při službě na ulicích, kde se přes den velmi prášilo, dostávaly dost zabrat a bylo nebezpečí, že budou postupně zničeny. Proto po dohodě s vedením města bylo rozhodnuto, že budeme místo uniforem nosit tmavomodré montérky a aby bylo zřejmé, že jsme příslušníci, nosili jsme k nim čepice od uniformy - brigadýrky. Podobně tomu bylo i u našich kolegů z první vlny, kteří byli oblečeni v maskovacích uniformách a působili v prostředí, ve kterém se pohybovali v maskovacích oděvech především českoslovenští ženisté, ale i vojáci z Maďarska a i sovětští vojáci se svou technikou. Navíc byli povoláni vojáci v záloze na vojenské cvičení, v rámci kterého rozšířili počet těch, kteří se podíleli na likvidaci této povodně. K tomu, aby naši kolegové byli odlišeni od vojska, bylo jim nařízeno nosit k maskovacím oděvům také brigadýrky, aby mezi nimi a vojáky nedocházelo k resortním problémům.

Pro nás, kteří jsme byli určeni k ostraze Komárna, bylo zajištěno ubytování v provizorních podmínkách v jedné z jednacích místností okresního soudu, kde jsme měli rozložené nafukovací matrace a spací pytle. Protože jsme neměli zajištěno stravování, chodili jsme na jídlo do místních restaurací. Za službu při tomto opatření jsme dostávali mimořádný příplatek, který jsme použili na úhradu těchto potřeb. Všeobecně byl nedostatek pitné vody, a tak se hlavním nápojem ve městě stalo pivo. Protože v té době většina pivovarů z Čech posílala do Komárna své přebytky, tak jsme měli možnost konzumovat pivo ze známých pivovarů, včetně plzeňského. Naše služba byla stanovena v šestihodinových cyklech, šest hodin služby a šest hodin odpočinku, a to se točilo stále dokola. Prakticky jsme na nic jiného neměli čas. V noční době jsme vykonávali hlídkovou službu ve městě se zaměřením na dodržování klidu a veřejného pořádku a na prevenci. Při jedné takové noční službě jsem byl svědkem situace, kdy byla na nákladním autě přivezena jedna zachráněná rodina z rozpadajícího se domu v zatopené oblasti, ve kterém se rodinní členové do poslední chvíle zdržovali. Na autě byly kromě přivezených osob ještě tři obrovské hrnce sádla a v koutě vzadu na korbě ležela hromada něčeho, což zprvu vypadalo jako mokré oblečení, ale při bližším pohledu jsem zjistil, že to bylo několik silně promáčených králíků. To bylo vše, co se této rodině podařilo z celého majetku zachránit. Jinak se dá říci, že v Komárně byl poměrně klid a nebylo nutné řešit nějaké závažně případy.

V průběhu našeho pobytu v Komárně se někteří moji kolegové přímo ve městě setkali se známým a tehdy velmi populárním spisovatelem, kterým byl Ladislav Mňačko, jenž si přijel prohlédnout prostředí, ve kterém ke katastrofě došlo. Ladislav Mňačko pracoval jako redaktor pro Rudé právo a Pravdu, zastával pozici zpravodaje v mnoha zemích, a stal se zapisovatelem všech významných událostí odehrávajících se v celém světě. Na počátku šedesátých let si získal mezi našimi občany autoritu svou publicistickou knihou „Opožděné reportáže“, ve které popsal zákulisí politických procesů padesátých let. V díle „Kapitán mi vyprávěl“, které napsal pod vlivem své návštěvy zatopených částí Žitného ostrova, a kterou již zmiňuji v prologu, popisuje katastrofální záplavy na jižním Slovensku od počátku až do jejich konce a vypráví o hrdinství obyčejných lidí, kteří pomáhali při jejich likvidaci. Autor v této knize popisuje hrůzy povodně na Žitném ostrově, záchranná a jiná opatření, která bylo nutno při její likvidaci provést, i o časté bezmocnosti všech zainteresovaných, přece jen nakonec překonané. Tehdy byli do tohoto prostoru svoláni všichni ti, kteří mohli zabránit ještě větším škodám, zejména vojáci se svou technikou k zpevňování hrází a k evakuaci osob ze zatopených míst. Jak jsem již prve uvedl, byli jsme mezi nimi i my a někteří z nás měli dohlížet na to, aby nedocházelo k dalším materiálním škodám, zejména k rabování a vylupování opuštěných vesnic. Ostatní, mezi kterými jsem byl i já, jsme v samotném Komárně, které bylo z větší části vylidněno, měli, jak jsem již uvedl, dohlížet na zachování klidu a veřejného pořádku. V reportáži si její autor opětovně klade otázku, zda bylo možné katastrofě zabránit. Tato knížka, ve které je celá událost popsána, a kterou jsem si zakoupil, obsahuje celou řadu dokumentárních fotografií, ze kterých je možno odvodit, jaký byl skutečný rozsah této katastrofy.

Mé původní služební působení v Komárně doznalo po určité době změnu, neboť jsem byl vybrán a zařazen mezi pracovníky okresní evidence obyvatel, která byla součástí místní okresní správy VB. Zde bylo mou povinnosti zapisovat do evidenčních karet místa pobytu zejména žen s dětmi, které byly evakuovány a jejich seznamy byly odesílány z evakuačních středisek na okresní evidenci. Během této administrativní práce jsem byl přítomen, když místní příslušník jednal se starším komárenským občanem, se kterým hovořil výhradně maďarsky. Došlo mi, že v tomto prostředí by byl příslušník bez znalosti tohoto jazyka jen málo použitelný. Mezitím se neustále pokračovalo na opravě protržené hráze, což se podařilo až tehdy, kdy byly do průrvy hráze potopeny pontony naplněné kamením. Když voda přestala na Žitný ostrov proudit, zůstalo zde vytvořené obrovské jezero se stojatou, až jeden a půl metru vysokou černou vodou, ve které byla rozpuštěna černozem. Zatopené místo se tak stalo díky tehdejším vysokým teplotám gigantickou líhní komárů a žab, jejichž kvákání bylo slyšet celé dny. Komáři pak vytvářeli rozsáhlá hejna, která připomínala černé mraky. Proti nim byla nasazena letadla, která neustále rozprašovala desinsekční prostředky proti hmyzu, myslím, že to bylo DDT, které jsme pochopitelně vdechovali. Neustále se však jednalo o způsobu nutné likvidace jezera, ze kterého nemohla nahromaděná voda odtékat. Později odborníci zjistili, že hladina poblíž protékající řeky Váhu, odděleného od Žitného ostrova vysokým náspem, má nižší úroveň než jakou měla hladina v zatopeném území. Bylo proto rozhodnuto část tohoto náspu odstřelit, aby voda mohla takto vytvořeným průlivem volně odtékat do Váhu. Protože se mezi místními obyvateli brzy rozneslo, že bude proveden odstřel a každý chtěl být tomuto odstřelu přítomen, byli jsme vysláni, abychom na místě vytvořili kordón a nikoho z přihlížejících nepustili do blízkosti odstřelu. Byli jsme tak svědky, když ženisté odpálili část náspu v šířce asi třiceti metrů a voda začala postupně ze zatopeného území odtékat. Bylo zřejmé, že během času většina vody odteče a na původně zatopených plochách bude možno a nutno zahájit asanační práce. Naše nasazení v komárenském okrese postupně skončilo a my jsme se vrátili zpět do školy. Při odjezdu jsme jeli vlakem oklikou kolem Nových Zámků, kde jsme viděli hromady uhynulých a ohořelých zvířat, která se zde likvidovala po svezení ze zatopených míst.

Po návratu zpět do školy, kdy již bylo zřejmé, že nejsme schopni výuku v daném termínu ukončit, bylo vedením školy rozhodnuto, že budeme nejprve odesláni na dovolenou a po jejím skončení budeme pokračovat ve studiu. Ke konci dovolené jsme my všichni ti, kterých se to týkalo, byli v září předvoláni k Okresnímu soudu Bratislava-město na soudní jednání, kde měl proběhnout soud s obžalovanými ve věci našeho tehdejšího napadení před kavárnou Sad v Petržalce. K tomuto trestnému činu se přiznali pouze čtyři jeho účastníci, kterým to bylo dokázáno a kteří vzali spáchání tohoto skutku na sebe, ačkoliv bylo zřejmé, že se tohoto napadení zúčastnila převážná část tehdy přítomných návštěvníků kavárny. Vynesené tresty byly na tehdejší dobu poměrně vysoké, dva pachatelé byli odsouzeni na dva roky s podmínkou na čtyři roky, druzí dva, již předtím trestaní, na dva roky bez podmínky. Bylo vidět, že je to překvapilo, protože celé napadení zřejmě považovali jen za bezvýznamnou událost a nečekali, že jejich postih bude tak vysoký. Po dovolené jsme v krátkém čase dokončili výuku a poté jsme skládali závěrečné zkoušky. Dá se říci, že jsem nebyl vynikající student, ale měl jsem lepší průměr. Absolvováním této školy jsem získal základní vzdělání nezbytné pro výkon funkce hlídkového příslušníka, na kterou jsem byl zařazen. Výuka ve škole pro nás skončila začátkem října a my jsme byli po složení závěrečné zkoušky odesláni zpět ke svým mateřským útvarům. Pro mne a mého kolegu Pepu to znamenalo znovu nastoupit do služby u Pohotovostní jednotky. Tím skončila další etapa mého života spojeného s mým působením v rámci VB.

Co pro nás posluchače studium na této základní škole MV znamenalo? Poprvé jsme se setkali s tím a poznávali, co obnáší práce příslušníků a co nás nové příslušníky v naší služební činnosti čeká. Přednášející lektoři se snažili nás seznámit se všemi úkoly a povinnostmi, které nás čekaly po opětovném nástupu do výkonu služby u našich mateřských útvarů. Za sebe mohu říci, že tyto znalosti byly pro nás neocenitelné, protože jsme se mohli začít považovat za příslušníky, rovnocenné s těmi, kteří již sloužili déle než my. Získané znalosti a vědomosti jsem mohl často uplatňovat po celou dobu ve výkonu hlídkové služby, ale i později, když jsem již působil v jiné funkci. Jediná věc, která mne mrzela, byla ta, že tato škola, i když měla statut prvního ročníku střední školy, tak v tomto trendu nepokračovala a další vyšší ročníky nebyly zřízeny. Proto nebylo možné pokračovat ve studiu a dosáhnout tak úplného odborného středního vzdělání. Tento nedostatek byl odstraněn až zřízením důstojnických škol, jejíž absolventi mohli na ní získat úplné střední vzdělání s maturitou. Já jsem se na tuto školu dostal až v době, kdy jsem již vykonával jinou funkci. A o tom bude další pojednání v této knize.

– Kapitola šestá –

Má služba u VB v letech 1965-67

Po návratu ze základní školy MV jsem byl opět zařazen do skupiny „a“ u první čety. Mým přímým velitelem v této četě byl stále stejný věkově starší, ale vzhledem k dalším velitelům čet poměrně mladý kolega v hodnosti nadstrážmistra. Druhým velitelem v naší četě byl již starší praporčík, který se blížil důchodovému věku a velel skupině „b“. Oba měli při nočním výkonu služby stejné pravomoci a každý z nich mohl podle potřeby samostatně velet celé četě. Ve zbývajících dvou četách byl praktikován stejný způsob velení. Jak jsem se již zmínil, ve funkci velitelů čet byli většinou starší praporčíci, a výjimku mezi nimi tvořil ještě kromě mého přímého velitele další mladší příslušník, který byl ustanovený do této funkce u druhé čety díky svým schopnostem řídit větší kolektiv. O tomto mladém veliteli čety bych se chtěl zmínit trochu podrobněji, neboť jeho kariérní postup byl poměrně rychlý. V šedesátém devátém roce byl díky svým zkušenostem a znalostem vybrán ke studiu na Střední škole MV, kde měl vynikající studijní výsledky a složil bez problému maturitní zkoušku. Po ukončení studia na této střední škole byl krátce poté, vzhledem k předchozím vynikajícím studijním výsledkům, jako jeden z nejlepších vyslán ke studiu na policejní vysokou školu do Moskvy v tehdejším Sovětském Svazu. Po ukončení studia a po svém návratu zpět do vlasti byl následně na to jmenován jedním z učitelů na tehdy vzniklé Vysoké škole SNB a já jsem měl možnost se s ním po letech znovu setkat. O tom však budu vyprávět později. Od každého tehdejšího velitele čety se očekávalo, že bude mít vzdělání na úrovni střední školy s maturitou, nikdo z nich však tehdy tohoto vzdělání nedosáhl. Pouze náčelník pohotovostní jednotky a jeho zástupce byli povinni mít dosažené úplně střední vzdělání a na základě tohoto vzdělání a zařazením do důstojnické funkce mohli být jmenováni do důstojnické hodnosti. Poté mohli být pověřeni velením celé pohotovostní jednotky. V průběhu svého působení u tohoto útvaru jsem poznal celkem čtyři náčelníky, kteří se do této funkce zpravidla dostali postupem z předchozích postů zástupců náčelníka, když jejich bývalý nadřízený byl přeřazen na jinou, zpravidla vyšší funkci. Existence útvaru se postupně stále více a více stávala trvalým fenoménem v očích široké pražské veřejnosti a jeho popularita neustále rostla. Proto došlo po necelých devíti letech existence útvaru k další reorganizaci. V šedesátém pátém roce byl útvar znovu přejmenován a od té doby byl oficiálně nazýván jako Pohotovostní jednotka (PJ) odboru pořádkové služby Městské správy VB Praha. Do funkce jejího náčelníka byl po odchodu mjr. Klauze ustanoven jeho tehdejší zástupce mjr. Jiří Komorous, otec pozdějšího známého kriminalisty. V té době došlo také k významné změně na postu ministra vnitra, kterým se od dvacátého šestého dubna stal plukovník RSDr. Josef Kudrna, který tuto funkci vykonával až do patnáctého března šedesátého osmého roku, kdy byl z ní odvolán, jak o tom budu hovořit dále.

Když jsem po skončení svého studia v Bratislavě znovu nastoupil do běžného výkonu služby u Pohotovostní jednotky, tak jsem konstatoval, že během mé nepřítomnosti v důsledku mého studia došlo zde k podstatné události, která se následně projevila ve složení vozového parku. V době, kdy jsem ještě studoval na základní škole v Bratislavě, tak se u útvaru prvně za doby jeho existence objevil již ojetý osobní vůz Volha 21 v modrobílé barvě s nápisem „Veřejná bezpečnost“ na bočních stranách, se kterým vybraní řidiči začali vyjíždět do výkonu služby. To signalizovalo, že se blíží doba, kdy začne být vozový park u Pohotovostní jednotky postupně obměňován novými výkonnějšími vozidly. K tomu také později došlo. Původní staré typy automobilů zn. Škoda byly po pětašedesátém roce nahrazovány novými vozidly zn. Volha, typ 21. Tato vozidla byla již svým výkonem a rychlosti schopna konkurovat tehdejším vozidlům, pohybujícím se v ulicích Prahy. Jejich zbarvení bylo modré s postranními bílými pruhy, opatřenými již zmíněným nápisem „Veřejná bezpečnost“, a proto byla již z dálky dobře viditelná. Do těchto vozidel se již montovaly nové typy radiostanic postavených na bázi polovodičů, čímž se snížila jejich hmotnost a zvýšil se jejich výkon a dosah. Navíc pro potřeby pořádkových jednotek VB byl útvar vybaven zásahovými vozidly skříňového typu značky ROBUR vyráběnými v bývalé Německé demokratické republice a určenými pro přepravu většího množství příslušníků na místo určení. Kromě těchto vozidel bylo dokonce našemu útvaru přiděleno i vozidlo vybavené vodním dělem, vyrobené tamtéž.

Já jsem se kromě ostatních příslušníků naší čety opět začal pravidelně potkávat ve výkonu služby i s jedním starším kolegou původem z Brna, který vytvořil s řidičem Jirkou, s tím dvoumetrovým chlapem stálou autohlídku. Téměř při každé službě prováděli nejméně jeden zákrok vůči agresivním osobám, při kterém použili některý z mírnějších prostředků, což museli řádně a písemně vysvětlit a toto jejich užití mírnějších prostředků bylo vždy předmětem kontroly ze strany našich nadřízených. Později se o tyto jejich zákroky začala zajímat i Inspekce náčelníka Městské správy, a ačkoliv nikdy nebylo shledáno z jejich strany pochybení, přesto byli oba rozděleni a každý z nich byl zařazen do jiné autohlídky. Mezitím došlo i k částečné obměně personálního složení útvaru, kdy někteří staří příslušníci odešli do důchodu a místo nich nastoupili noví, již z mladší generace, než jsem byl já. Vzpomínám si, že mezi nimi byl jeden, který byl na rozdíl od ostatních nováčků přijat ve věku blížícím se stanovené horní věkové hranici pro nástup k SNB, protože mu bylo více jak třicet let. Při nástupu obdržel hodnost strážmistra, protože měl za sebou studium na dvou středních školách a předpokládalo se, že po odsloužení určité doby v hlídkové službě by mohl být přeřazen na jinou, vyšší funkci. Jak jsme my ostatní později zjistili, tak tento kolega, kterému budu říkat Honza, se pro službu u Pohotovostní jednotky prakticky nehodil, protože mu chyběla určitá odvaha jít zejména do některých zákroků vůči narušitelům veřejného pořádku, ve kterých se očekávalo, že bude nutno přistupovat k jejich vyřešení důraznějším způsobem. Služba u Pohotovostní jednotky vyžadovala od členů každé autohlídky při výkonu služby vzájemnou součinnost a podporu a nebylo možné, aby se jeden člen osádky při těchto zákrocích držel stranou a nebyl schopen ostatním pomáhat. Tento jeho přístup se potvrdil, když byl zařazen do autohlídky, ve které byl určen jako velitel Franta, ten bývalý boxer, kterému byli přidělováni nováčci, aby je zaučil pro výkon služby. Jak jsem se již zmínil, tohoto Frantu v době kdy byl ve směně a někde v Praze došlo k násilné výtržnosti, vždy operační důstojník rádiem vyslal na místo, aby zde zjednal pořádek, protože Franta k tomu měl fyzické předpoklady. Tu noc se v jedné pražské vinárně strhla mezi hosty rvačka a Franta s Honzou dostali za úkol toto řádění ukončit. Po příjezdu před vinárnu Franta vyběhl ze služebního vozu a s Honzou, kterého vzal sebou, spolu běželi do lokálu provést zákrok. Díky ráznému přístupu se Frantovi podařilo rvačku ukončit a hosty zklidnit. Po tomto zákroku se začal shánět po Honzovi, kterého ve vinárně již neviděl, a když zjistil, že se tam nenachází, šel se podívat ke služebnímu vozu. Našel v něm Honzu sedět, a když se ho ptal, proč z vinárny utekl, Honza mu řekl, že se rozhodl vrátit se do vozu a hlídat radiostanici pro případ, kdy je někdo volal. Frantovi se toto vysvětlení nezdálo věrohodné a nakonec se Honzy zeptal, zda odešel, protože se bát a Honza se k tomu přiznal. Později skutečně došlo k tomu, že Honza byl převelen (i s ohledem na své dosavadní nenáležité působení u Pohotovostní jednotky) k zapracování na funkci vyšetřovatele, ale jak jsme později zjistili, ani tam se neosvědčil a nakonec skončil na místním oddělení jako hlídkový příslušník. Potkali jsme ho jednou v noci při pěší hlídce na Národní třídě, a když jsme s ním pohovořili, tak nedával najevo, že by mu to nějak vadilo. Jak nakonec u SNB skončil, jsem se už nikdy nedozvěděl.

Po svém návratu ze základní školy jsem byl zpočátku ještě zařazován do autohlídek jako třetí člen osádky, ale po kratší době jsem začal být trvale velen do služby jako velitel vozu. Při každém výjezdu do výkonu služby se vždy u každé autohlídky předpokládalo, že bude mít jakékoliv pracovní výsledky, což bylo zdůvodňováno tím, že za dvanáctihodinovou dobu je nepravděpodobné, že by se autohlídka nesetkala s nějakou protiprávní činností. Autohlídka svou činnost dokladovala úředními záznamy, které byla povinna zpracovávat po každém zákroku, kdy byly zadrženy a předváděny osoby s podezřením na spáchání trestné nebo jiné závažné protispolečenské činnosti, případně pokud byl při zákroku použit některý z mírnějších prostředků nebo výjimečně i zbraň. Každý takový zákrok se denně zapisoval do Knihy událostí, kde bylo možno zpětně dohledat, kdy byl který zákrok proveden a kým. Úřední záznam, který byl podkladem pro zapsání do této knihy, musel být vypracován v souladu se základními kriminalistickými otázkami – kdo, co, kdy, kde, jak, čím a proč, aby bylo zřejmé, proč byl zákrok proveden. Existovala určitá hierarchie zákroků (od těch nejjednodušších až po nejsložitější), podle kterých bylo na autohlídku po skončení služby nahlíženo. Na konci každé pracovní směny byl vždy uskutečněn nástup všech příslušníků čety, která byla ve službě, v průběhu kterého se hodnotila činnost každé autohlídky se zdůrazněním jejich důležitých služebních zákroků. Proto každá autohlídka vyvíjela snahu o získání jakéhokoliv kladného výsledku během služby, třeba i udělením několika pořádkových pokut. Bylo zvykem, že základní část osádky služebního vozidla vždy tvořili řidič a velitel vozu, kteří spolu až na výjimky stále jezdili a k nim byl vždy přiřazen jeden nebo dva další většinou služebně i věkově mladší členové autohlídky, nebo ti, jejichž vozidlo bylo buď na technické prohlídce, nebo v opravě. Vystřídal jsem celou řadu řidičů, mezi kterými byl jeden o rok starší kolega, strážmistr a také Franta, krátce ženatý s malým dítětem, který měl potíže s bydlením. Tehdy se domluvil s jedním z těch starších, praporčíkem Václavem, o kterém jsem se již zmínil. Ten byl ochoten tomuto mladému kolegovi přenechat svůj jednopokojový byt s tím, že se přestěhuje ke své přítelkyni. Oba se dohodli, ale protože bylo nutné vyklidit Václavův byt, který byl shodou okolností nedaleko bytu mého strýce, tehdy zaměstnance MV, požádal mne Franta, abych jim se stěhováním pomohl. Byla to náročná operace, protože Václav byl v mládí fandou do závodních automobilů, z nichž jedno jeho torzo stálo na chodníku před domem, přikryté plachtou a v polovině pokoje za závěsem byla spousta náhradních dílů a různých plechovek. Naložili jsme jich plné nákladní auto a Franta se mohl do uvolněného bytu nastěhovat. Později se mezi sebou v otázce tohoto bytu nějak nedohodli a dostali se do sporu, ve kterém jsem měl díky tomu, že jsem jim pomáhal se stěhováním, jako svědek v této kauze vystupovat, což jsem kategoricky odmítl. Jiný můj, opět o rok starší řidič Roman byl vášnivý řidič a byl schopen, pokud bych ho neusměrňoval, projezdit celou směnu bez zastavení. V noci navíc, když po půlnoci zejména v okrajových čtvrtích Prahy ustal pohyb osob a automobilů, měl neustále snahu z přiděleného rajónu odjet a vydat se na cesty i mimo Prahu, což bylo bez souhlasu operačního důstojníka kategoricky zakázáno. Jinak to byl spolehlivý kolega, který se nebál zákroků a uměl si vždy poradit. S Pepou, mým bývalým spolužákem z bratislavské školy, který u Pohotovostní jednotky vykonával funkci řidiče, jsem také několikrát vykonával službu a byla to s ním celkem příjemná záležitost, protože jsme se dost dobře znali a věděli jsme, jak máme v případě zákroku společně postupovat. Později byl do autohlídky, ve které jsem byl určen za velitele vozu, k nám zařazován jako třetí některý z oněch mladších, kterého jsem měl zaučovat do činnosti příslušníků ve výkonu služby. Seznamoval jsem je se vším, co vše musí příslušník Pohotovostní jednotky znát a jak se má chovat při styku s veřejností. Samozřejmě mezi tyto předávané zkušenosti patřilo i to, že jsem společně s nimi navštívil budovu soudního lékařství, kde si mohli prohlédnout mrtvé a tak si stejně jako já pomalu zvykat na to, s čímž se mohli ve výkonu služby setkat a museli být na to připraveni. Jak jsem již uvedl, zpočátku jsem službu vykonával s různými řidiči, později se začal stále více prosazovat systém stálé osádky, řidiče a velitele vozu, kteří spolu trvale jezdili a k nim byli do osádky podle potřeby zařazováni další příslušníci. V té době jsme ještě nosili uniformy modré barvy s nárameníky podle sovětského vzoru v rudé barvě, na kterých byla uvedena hodnost. Pak bylo Ministerstvem vnitra rozhodnuto, že budeme přestrojeni do nových uniforem zelené barvy, u kterých zůstaly nárameníky v rudé barvě a zůstalo i stejné označení hodností.

Po návratu ze základní školy MV, kdy jsem byl znovu zařazen do běžného výkonu služby, jsem kromě jiného zjistil, že je v rámci Veřejné bezpečnosti pravidelně jedenkrát měsíčně vydáván Kriminalistický sborník, periodikum určené výhradně pro příslušníky. Šlo o odborný časopis, jehož obsah byl zaměřen na předávání odborných zkušeností, získaných během veřejnobezpečnostní služby formou článků podrobně popisujících odhalování, objasňování a dokumentování případů některých závažných trestných činů, jejichž autory byli samotní příslušníci, kteří tyto případy zpracovávali. Cílem bylo čtenáře tohoto periodika, tedy příslušníky, kterým byly určeny, seznámit je s některými novými formami trestné činnosti, upozornit je na klady a zápory, ke kterým došlo v postupech při jejich vyšetřování, a na nutnost důsledně přistupovat ke každému prošetřovanému případu. Zároveň byly v tomto sborníku publikovány odborné články od celé řady specialistů, lékařů, psychiatrů ale i pracovníků Kriminalistického ústavu, týkající se popisu odborných postupů, jejichž znalost byla nezbytná pro příslušníky zejména kriminální služby, ale v některých případech i pro hlídkové příslušníky, kteří často byli prvními na místě trestného činu a byli povinni zajistit veškeré stopy a případné svědky. Tento sborník se pro mě stal nevyčerpatelným zdrojem informací, které jsem mohl v některých případech využít, hlavně později ve své další činnosti. Při pročítání některých starších ročníků tohoto časopisu, které jsem měl možnost prostudovat, jsem zjistil, že některé případy zde publikované, byly v minulosti použity v upravené formě i jako scénář pro natočení některých celovečerních filmů. Jedním z takových byl případ znásilnění, ke kterému skutečně došlo, kdy pachatel měl v době jeho spáchání před svatbou a kriminalisté, kteří případ vyšetřovali, mu umožnili, aby se mohl za jejich přítomnosti oženit. Námět byl zpracován ve filmu „Ještě svatba nebyla“ a skutečný případ měl prozaičtější konec, totiž že pachatel nebyl po svatbě propuštěn, ale byl předán k trestnímu stíhání. Další případy byly občas zpracovány knižně nebo byly použity v seriálech natočených českou televizí.

Další významná publikace vydaná Kriminalistickým ústavem začátkem šedesátých let, nesla název „Kriminalistická příručka“, a její obsah byl určen zejména pro nás, hlídkové příslušníky. Ačkoliv se jednalo o zapůjčovanou, neprodejnou služební pomůcku, o její praktické významnosti či užitnosti a hlavně popularitě svědčí fakt, že všechna mnohatisícová vydání beznadějně skončila v rukách policistů a jen zcela výjimečně ji někdo z nich při odchodu, například do důchodu, vrátil. První svazek Kriminalistické příručky nesl podtitul „orientační kriminalistické minimum pro pracovníky VB a StB“. Ve více jak čtyřech stech stranách kapesního formátu A6 v modrém, později červeném plastovém obalu, bylo soustředěno vysoce přehlednou formou moudro generací kriminalistů. Příručka obsahovala čistě praktické návody týkající se postupu na místě činu, způsobu vyšetřování nejrůznějších závažných trestných činů, provádění procesních úkonů, dále pak vysvětlující základy identifikace osob a věcí, které byly oproštěny od všelijakých vědeckých úvah a hlavně zbytečných slov. Žádnému autorovi později vydaných podobných kriminalistických publikací se nic podobného nepodařilo napsat. Rozdíl mezi prvním a druhým vydáním tohoto svazku spočíval v rozsahu publikace (druhé vydání mělo o 100 stran více), ale především v doplnění několika důležitých kapitol (například kapitola týkající se výslechů svědků a podezřelých osob) a v lepší propracovanosti celého textu. Druhý svazek Kriminalistické příručky byl uveden podtitulem „terminologická a obrazová část“. Vzhledem k tomu, že v tehdejším Československu se užívaly dva úřední jazyky, je nutné zdůraznit, že se vlastně jednalo o dvě samostatné knihy vydané ve dvou jazykových mutacích. V této příručce bylo soustředěno okolo 4 000 nákresů týkajících se člověka, předmětů osobní potřeby, nářadí, předmětů a strojů vyskytujících se v nejrůznějších oblastech lidské činnosti, ke kterým byl vytvořen přesný terminologický popis. Ten vycházel ze státních nebo oborových norem, dílenských výkresů nebo všeobecně uznávané odborné terminologie. Všechny nákresy byly originály vytvořené grafiky podle daných předloh. Smyslem příručky bylo poskytnout pomůcku všem orgánům činným v trestním řízení, aby nazývaly jednu věc stejným pojmem. A to se dokonale podařilo, jak se nakonec potvrdilo v praktickém užívání příručky. Obě tyto příručky jsem obdržel a při odchodu z hlídkové služby jsem je věnoval jednomu mladšímu kolegovi.

Náš systém služby se v průběhu celé mé doby mého zařazení u Pohotovostní jednotky neměnil a my jsme ji vykonávali v určitém stereotypu, tak jak na nás vycházely směny podle předem stanoveného harmonogramu bez ohledu na to, zda byl všední den, sobota nebo neděle, či nějaký státní svátek, a to vše bez příplatků za noční službu nebo za službu ve dnech pracovního volna. Díky tomuto systému jsme nerozlišovali, o jaký den se zrovna jedná a svou službu jsme vykonávali stále stejným způsobem, bez toho, že by jí ovlivňoval den pracovního volna nebo státní svátek. Určitou, nikoliv však podstatnou výjimkou bývala jen noční služba o Štědrém dnu, nebo když v Praze probíhaly silvestrovské oslavy. Na Štědrý den jsme vždy byli úkolováni k zajištění veřejného pořádku v okolí kostelů, kam se o půlnoci obvykle chodilo na půlnoční Českou mši vánoční Jakuba Jana Ryby a kde se shromažďoval větší počet osob. Naše pozornost byla zaměřována především na silně podnapilé osoby s cílem zabránit jejich výtržnostem. Obdobná situace byla i při výkonu služby v době oslav Silvestra a přicházejícího Nového roku. Zejména autohlídky, které byly směrovány do středu Prahy, především pak na Václavské náměstí, měly svůj specifický úkol svou přítomností preventivně zabránit vandalskému jednání ze strany osob, které se v tomto prostoru pohybovaly. Nutno říci, že tehdy oslavy na Václavském náměstí nedosahovaly takové intenzity jako v současné době. Pro tyto autohlídky byla celá noční služba od večera až do rána ovlivněna pohybem lidí v těchto prostorech. Ostatní autohlídky z okrajových částí Prahy se v těchto dnech již zpravidla po půlnoci pohybovaly v liduprázdných ulicích svého přiděleného obvodu, protože téměř všichni občané po oslavách odešli domů.

Jakákoliv dvanáctihodinová směna probíhala tak, že každé autohlídce byl vždy přidělen jeden pražský obvod, ve kterém se během celé směny pohybovala. Princip byl takový, že této autohlídce byl pro následující službu přidělen jiný, řádově vyšší pražský obvod, takže autohlídka během deseti služeb vystřídala všechny pražské obvody a jedenáctou službou začínala opět od prvního obvodu. Mělo to svůj význam, protože jsme tímto způsobem naučili a byli jsme schopni orientovat se ve všech pražských ulicích a prostorech, kam jsme mohli být vysláni. Autohlídka konkrétní úkoly pro výkon služby v přiděleném obvodu dostávala od operačního důstojníka příslušné obvodní správy, který měl přehled o veřejnobezpečnostní situaci na teritoriu obvodu a byl povinen úkolovat autohlídku do těch míst, kde bylo možné očekávat, že by zde mohlo dojít k protiprávní činnosti. Téměř jako vždy jsme prováděli kontroly zaparkovaných vozidel v místech, kde docházelo k jejich vykrádání nebo krádežím, kontrolovali jsme odlehlá místa, například odstavené vagony na nádražích, kde se mohly soustřeďovat závadové osoby, dále nádražní čekárny, kde jsme mohli narazit na hledané osoby, prováděli jsme kontroly tehdy běžných jídelních automatů, kde se často zdržovaly osoby, vyhýbající se práci. I při těchto kontrolách nebo i zákrocích docházelo někdy k problematickým situacím, se kterými jsme nemohli nic dělat. O jedné bych se chtěl zmínit. V průběhu jedné denní služby jsme byli operačním důstojníkem Městské správy posláni na bývalé autobusové nádraží v Praze Smíchově, kde v čekárně silně podnapilý starší muž vzbuzoval veřejné pohoršení tím, že se válel po lavičkách, sprostě nadával přítomným a odmítal z čekárny odejít. Když jsme přijeli na místo, bylo jasné, že muž je zralý pro záchytnou stanici a protože jsme tehdy nesměli ve služebních vozidlech podnapilé osoby (s výjimkou podnapilých řidičů) odvážet do tohoto zdravotnického oddělení, vyžádali jsme si pomocí radiostanice sanitní vůz, protože jedině tak bylo možné takovéto osoby převážet. Čekali jsme na místě se zadrženým mužem víc jak hodinu na příjezd záchranky. Muž mezitím v čekárně usnul, a když se pak před svým odvozem probudil, tak již částečně vystřízlivěl a odmítal se nechat na Záchytnou stanici převézt. Dalo nám dost práce ho do sanitky posadit a celý případ skončil tím, že jsme sepsali úřední záznam o tomto zákroku a předali ho na místní oddělení, kde měl být později po vystřízlivění blokově pokutován. Při návratu na základnu jsme o tomto incidentu uvědomili našeho velitele, kdy jsme poukazovali na liknavost záchranné služby, která zřejmě měla malý zájem o své účasti na tomto případu.

Díky svým vozidlům jsme mohli pronásledovat a zastavovat motorová vozidla, u kterých byl předpoklad, že jejich řidiči před jízdou požili alkoholické nápoje, nebo že byla tato vozidla odcizena. Operačním důstojníkem Městské správy, který byl s námi neustále v radiovém spojení, jsme byli vysíláni na místa, kde došlo k porušení veřejného pořádku, například k likvidaci rvačky mezi hosty v restauračních zařízeních, nebo i přímo na ulici, případně i k jiným výtržnostem. Jezdili jsme i k případům, kde došlo k loupežnému přepadení, znásilnění nebo ke krádežím vloupání ať už do vozidla nebo do obchodu, popřípadě do jiného uzavřeného objektu. Všechny osoby, které jsme z některých výše uvedených důvodů zadrželi, jsme vždy předváděli na místně příslušná místní oddělení VB a zde jsme byli povinni je předat příslušníku vykonávajícímu funkci stálé služby nebo velitele směny spolu se zpracovaným úředním záznamem, ve kterém bylo uvedeno kdy, kde a proč byla osoba zadržena a z čeho je podezřelá. Většinou to byly běžné případy a jen občas vybočovaly z tohoto rámce. V této souvislosti si vzpomínám na jeden případ v Praze 1, kdy jsem tu noc byl třetím členem osádky ve vozidle, jehož velitelem byl již několikrát zmiňovaný praporčík Franta. Při projíždění ulic v centru noční Prahy jsme kolem půlnoci náhle spatřili jet traktor bez přívěsu, řízený nějakým mladíkem, který s ním projížděl středem Prahy. Dost nás to překvapilo, protože jsme nebyli zvyklí na to, aby se v noci po Praze pohyboval traktor. Praporčík se proto rozhodl, že řidiče zastavíme a provedeme jeho kontrolu. Při té jsme zjistili, že mladík řídil traktor poté, co vypil nějaký alkohol a navíc že traktor odcizil z uzavřené ohrady, údajně proto, aby se s ním projel. Řidiče jsme zadrželi, odvezli k odběru krve a poté jsme ho převezli na příslušné místní oddělení, kde jsme ho předali příslušníku stále služby k dalšímu opatření. Traktor si posléze odvezl jeden ze zaměstnanců podniku, kterému ohrada patřila.

V době, když jsem byl trvale velen do služby jako velitel vozu, nám bylo při jedné naší noční směně operačním důstojníkem Městské správy prostřednictvím radiostanice nahlášeno, že v konkrétní ulici došlo k vloupání do obchodu, při kterém pachatel rozbil jeho výlohu a odcizil některé vystavené předměty. Na místě jsme zjistili, že šlo o prodejnu, kde se prodávalo tehdy vysoce módní a drahé zahraniční oblečení, odkud pachatel odcizil část vystavených textilií a zmizel. Při projíždění okolních ulic jsem si všiml neznámého muže, který byl podezřelý tím, že při spatření autohlídky nápadně rychle odcházel. V průběhu jeho kontroly jsem zjistil, že muž má pod sakem na sobě oblečené dva svetry, na kterých byly ještě visačky s cenou. Muže jsme zadrželi a převezli na místní oddělení. K tomuto případu jenom jedna připomínka. Hodnota odcizeného zboží, i když se jednalo o zahraniční poměrně drahý výrobek, byla v porovnání s cenou rozbité výlohy prakticky maličkostí, protože do výlohy bylo totiž zabudováno dvojité speciální ochranné zahraniční sklo zabraňující působení ultrafialových paprsků na vystavené zboží, jehož cena byla nepoměrně vyšší než hodnota zcizených svetrů. Rovněž i tohoto muže jsme předvedli na příslušné místní oddělení. Příslušník místního oddělení, který osobu nebo případ převzal, byl povinen tuto událost zapsat do Knihy událostí včetně opatření, co bylo ve věci dále provedeno. To už ale nebyla naše záležitost a po předání případu jsme se vraceli zpět do ulic do výkonu služby. Jak jsem již výše uvedl, na konci každé směny se celá četa sešla na základně, což bylo sídlo Pohotovostní jednotky a velitel čety vyhodnotil její průběh na podkladě všech provedených zákroků a zpracovaných úředních záznamů, jejichž kopie se zakládaly na Pohotovostní jednotce.

Ještě bych se chtěl zmínit o jedné mimořádné akci, kterou jsme v této době z rozkazu náčelníka Pohotovostní jednotky byli povinni během služby provádět. Tato akce nám byla přidělena z toho důvodu, že jsme byli v Praze jediným stoprocentně motorizovaným útvarem a prakticky jsme se pohybovali ve dne i v noci neustále po jejím celém teritoriu. Měli jsme za úkol, kterým jsme byli pověřeni, zaznamenávat a zapisovat při projíždění pražskými ulicemi výskyt a pohyb vozidel, které používaly osoby z vybraných zastupitelských úřadů. Týkalo se to zejména ambasád USA, Anglie, Francie a tehdy Západního Německa. Protože jsme byli seznámeni se státními poznávacími značkami používanými těmito vozidly, mohli jsme během každé naší směny tato vozidla při jejich jízdě nebo zaparkované zaznamenávat a zapisovat čas a místo, kudy projížděly nebo kde stály. Na konci každé směny jsme tyto seznamy odevzdávali veliteli čety. Nejvíce zaznamenaných vozidel měla zpravidla ta osádka, která se mohla pohybovat v okolí ambasád, nebo jezdila ve vnitřní Praze, kde byl výskyt těchto vozidel největší. Co se s těmito seznamy dále dělo, jsme se nikdy nedozvěděli. Tato akce, jak nám bylo velitelem čety sděleno, byla údajně recipročním opatřením, protože prý vozidla našich zastupitelských úřadů působících ve shora vyjmenovaných státech byla stejným způsobem šikanována. Provádění zmíněné akce trvalo nějakou chvíli a pak se od ní postupně upouštělo, až zcela zanikla.

V průběhu těchto dní došlo také ke změně dislokace našeho útvaru a celá Pohotovostní jednotka byla přemístěna do bývalých kasáren Jana Roháče z Dubé v Praze 10, Vršovicích v ulici Na Míčankách. Zde jsme získali větší provozní prostory včetně velké garáže pro vozidla. Byly tak zlepšeny zejména podmínky pro zajišťování akceschopnosti služebních vozidel, kdy bylo možně provádět jejich stálou údržbu a menší opravy, dále byl zajištěny místnosti pro pořádání služebních srazů, schůzí a jiných hromadných akcí. Bylo vybudováno sociální a lékařské zázemí a Pohotovostní jednotka mohla být rozšířena o další příslušníky. Na dvoře před garáží stálo již zmíněné vodní dělo, monstrózní pancéřované vozidlo, které bylo určeno k možnému použití při likvidaci hromadných protispolečenských výtržností. Byl to východoněmecký výrobek na podvozku nákladního automobilu, který měl ze všech stran železné krytí včetně železných rolet na čelních a bočních sklech. Vozidlo bylo vybaveno nádrží na čtyři tisíce litrů vody a vlastním čerpadlem, které umožňovalo tuto vodu rozstřikovat pomocí trysky umístěné ve věžičce na vozidle. Toto vozidlo zde bylo trvale zaparkováno a nikdo nevěřil tomu, že by mohlo být někdy v Praze použito. V ostatních částech objektu měl své prostory Dopravní inspektorát Městské správy Praha a byla sem přemístěna část Obvodního oddělení Prahy 10. Druhá polovina budovy, ve které sídlilo vedení Pohotovostní jednotky a byly zde kanceláře velitelů čet a jejich zástupců, byla vyčleněna pro již existující Školní pohotovostní oddíl, do kterého byli pravidelně průběžně zařazování hlídkoví příslušníci ze všech útvarů VB z Prahy, Ti se zde školili ve znalosti základních právních norem nezbytné pro výkon služby a zároveň tento oddíl fungoval jako záložní jednotka pro případné nasazení při mimořádných událostech, jako například při větším srocení osob narušujících veřejný pořádek nebo při větších katastrofách.

I po těchto ubytovacích změnách jsme pokračovali v běžném výkonu služby a plnili jsme při výjezdech do služby stanovené úkoly. Stále jsme se ve službě setkávali s případy, které jsme byli nuceni řešit, a naší nespornou výhodou bylo to, že jsme měli k dispozici vozidla, se kterými jsme se podle potřeby mohli okamžitě přesunovat na místa, kde docházelo k jakékoliv protiprávní činnosti, nebo provádět kontroly řidičů jedoucích motorových vozidel. V souvislosti s tím bych chtěl upozornit na jeden problém, se kterým jsme se často setkávali, a to bylo tehdy, když jsme pronásledovali vozidlo, které bylo předmětem trestného činu, ať již řidič řídil toto vozidlo v podnapilém stavu, nebo bylo vozidlo odcizeno. I když naše služební vozy byly v některých případech rychlejší a tato vozidla, jejichž řidič na výzvu nezastavil, jsme byli schopni dojíždět, bylo potom otázkou, jak je přinutit zastavit. Výjimečně to někdy řidič vzdal a zastavil, často se však stávalo, že stíhané vozidlo havarovalo, nebo se dostalo do míst, kde nemohlo pokračovat v jízdě. Zastavovat vozidlo střelbou na výstrahu nebo střílet přímo na vozidlo bylo tehdy velice riskantní, protože vedle nebezpečí, že budou zasaženy i nezúčastněné osoby ve vozidle, to znamenalo, že příslušník, který takto použil zbraň, byl následně potom důsledně vyšetřován a podrobně bylo pracovníky inspekce zkoumáno, zda použil zbraň oprávněně. Proto počet takových případů byl minimální, i když k nim docházelo tehdy, kdy bylo zřejmé, že řidič svou jízdou ohrožuje životy ostatních občanů. I mně se stal podobný případ, kdy jsme pronásledovali motocykl, na kterém jeli dva muži bez ochranných přileb, a proto bylo nanejvýš pravděpodobné, že byl tento motocykl odcizen. Řidič, se kterým jsem tehdy jezdil, stíhaný motocykl bez potíží dojel a dostal se i na jeho úroveň. Já jsem řidiče zastavoval červeným světlem, ale jeho řidič po spatření našeho vozidla místo zastavení okamžitě zvýšil rychlost a snažil se ujet. Jeli jsme vedle nich, a i když jsem hrozil řidiči svou pistolí, ten nezastavil. Domlouval jsem se spolu se svým řidičem, jak by bylo možné zastavit, ale došli jsme k názoru, že by to mohlo být pro oba muže smrtelně nebezpečné, kdybychom do nich ze strany narazili, protože jsme jeli po silnici, kde byly patníky se železnými traverzami, a hrozilo, že by se mohli oba muži zabít. Celý případ skončil tím, že řidič motocyklu spatřil vedlejší cestu, do které se mu podařilo vjet. Pokračovali jsme v jeho pronásledování, jenže řidič motocyklu sjel ze stráně do pole tak, že se mu podařilo motocykl položit na bok, ze kterého se spolujezdcem seskočil, a oba potom utekli do blízkého lesa. I když jsme okamžitě zastavili, neměli jsme šanci oba dostihnout, protože oni byli oblečeni na lehko jen v bundách, zato my jsme měli již vzhledem k zimnímu období na sobě těžké kabáty a boty kanady. Ležící motocykl, od kterého oba muži utekli, a který byl po opuštění ještě chvíli v chodu, jsme poté předali příslušníkům místního oddělení k dalšímu opatření.

Existence Pohotovostní jednotky pro výkon služby v Praze znamenala to, že jejím zřízením byl vytvořen výkonný útvar s větším počtem příslušníků vybavených odpovídající technikou pod jednotným velením, které bylo možno okamžitě soustředit a nasadit na místa, kde bylo nezbytně nutné provést zákrok, vyžadující si okamžitě řešení a zabránění dalšímu narušování veřejného pořádku. Kromě toho plnila Pohotovostní jednotka i úkoly spojené se zajišťováním hromadných akcí, jakými byla například opatření k zajištění klidu a pořádku na fotbalových utkáních nebo jiných sportovních ale i kulturních akcích. Jednou z těchto hromadných akcí byl vždy svátek Prvního máje, kdy se manifestace obyvatelstva tehdy ještě odbývala na Václavském náměstí, kde procházely průvody organizované v rámci jednotlivých pražských obvodů. Pro nás tento den začínal vyhlášením stoprocentní pohotovostí, kdy jsme byli všichni povinni dostavit se do 06.00 hodin na základnu jednotky bez ohledu na to, v jakém režimu jsme se nacházeli. Znamenalo to, že ti, kteří vykonávali noční směnu, zůstali již ve službě a ostatní, ať již měli vykonávat denní nebo se připravovat na následující noční službu, byli povinni se do této mimořádné služby se dostavit. Služba probíhala tak, že bylo vyčleněno deset autohlídek, každá pro jeden pražský obvod, které byly vyslány na místo, kde se sestavoval průvod, organizovaný představiteli obvodního národního výboru a obvodního výboru Komunistické strany Československa (KSČ). Tyto průvody se potom vydaly na pochod směrem k Václavskému náměstí a autohlídka, která jela v čele tohoto průvodu, měla za úkol pomoci své radiostanice napojené na centrální štáb a ve styku s organizátory této manifestace určovat postup průvodu v závislosti na postup ostatních průvodů, které se v konečné fázi setkávaly na horní části Václavského náměstí. Průvody přicházely ze dvou stran a úkolem bylo zajistit operativně jejich příchod tak, aby nedošlo k nekontrolovatelnému nahromadění osob v horní části náměstí. Poté, co byl průvod naveden až do blízkosti místa styku průvodových proudů, pro autohlídku její úkol skončil a dále se měla věnovat dohledu v okolních ulicích, aby zde nedošlo k výtržnostem nebo jiným podobným případům. To trvalo až do doby, kdy manifestace skončila a po té době se všechny autohlídky pohybovaly v místech v Praze, kde probíhaly májové veselice a jiné společenské události. Pohotovost končila zpravidla kolem 21.00 hodiny, kdy ti, kteří neměli plánovanou službu, odcházeli domů a ve službě zůstala ta četa, na kterou služba vycházela. Vzpomínám si na jeden První máj, bylo to v době, kdy už byla Pohotovostní jednotka přeložena do objektu bývalých kasáren v Praze 10, že naše četa byla určena na doprovody průvodů a zajišťování následného dohledu na veřejný pořádek v Praze. Po skončení vyhlášené pohotovosti jsme bez ohledu na to, že jsme měli za sebou patnáct hodin služby, byli povinni bez odpočinku nastoupit na pravidelnou noční směnu. Já jsem byl velitelem vozu a bylo mi jasné, že řidič, se kterým jsem jel, bude po této předchozí směně unaven, což mohlo mít negativní důsledky pro celou autohlídku, pokud by během řízení usnul. Proto jsem rozhodl, že osádka bude provádět pěší hlídku v okolí, aby si řidič mohl odpočinout. Bylo to rozumné rozhodnutí, neboť řidič jedné naší další autohlídky, jménem Karel, během jízdy, kdy mu usnula celá osádka, usnul při jízdě také a vrazil do sloupu veřejného osvětlení. Naštěstí to nebyla tragická nehoda, i když velitel tohoto vozidla proletěl předním sklem a měl pořezaný obličej, který mu museli v nemocnici sešívat. Výsledkem bylo okamžité rozhodnutí operačního důstojníka Městské správy, který nechal stáhnout všechny autohlídky z přímého výkonu služby na základnu, kde jsme byli po její zbytek v pohotovosti.

Krátce před tím, než jsem byl poprvé v daném termínu po dvou letech povýšen do hodnosti strážmistra, byla v létě šedesátého šestého roku celá Pohotovostní jednotka vzhledem ke své operativnosti a počtu příslušníků nasazena do jedné z nechvalně známých akcí nazvané „Vlasatci“. Tato celopražská akce byla zahájena na základě vyhlášené celostátní kampaně proti údajnému pronikání nevkusu do úpravy účesů u chlapců a mladých mužů. V šedesátých letech minulého století začala délka vlasů u některých chlapců přesahovat tehdy obvyklý krátký, téměř vojenský sestřih. Šlo u nich nejen o záležitost módy, ale i o svérázné vyjádření vzdoru vůči generaci rodičů a jejím hodnotám. Tato akce, která nám byla podávána jako všeobecné mínění pobouřených pracujících proti asociálním jedincům, snažících se narušit jednotu naší socialistické společnosti, byla vyvolána situací, kdy se v Praze začala objevovat mládež mužského pohlaví, která si nechávala vědomě narůst dlouhé vlasy, aby tímto způsobem provokovala své okolí. Ze strany některých politických činitelů bylo toto chování shledáno jako nemravné, kopírující západní styl života a proto byla prováděna celá řada opatření k jeho potlačení. Probíhaly odsuzující akce v denním tisku, na některých školách i v některých zaměstnáních a toto chování bylo považováno za nepřístojné a odporující tehdejším názorům. Tito mladí lidé, kterým se přezdívalo „máničky“, byli šikanováni a do této činnosti byli kromě všech příslušníků zapojeni dále novináři, učitelé, zdravotníci, holiči nebo číšníci. Dlouhovlasým byl zamezován vstup do restaurací, divadel, kin, veřejné dopravy či rekreačních oblastí. V prvé řadě jsme to byli my hlídkoví příslušníci z pohotovostní jednotky, protože jsme byli neustále v pražských ulicích a bylo možné nás vždy směrovat do míst výskytu těchto mladých lidí. Dostali jsme rozkaz zastavovat tyto osoby, zadržovat je, předvádět na příslušná místní oddělení, kde byli podrobováni výslechům a přinuceni k ostříhání pod záminkou, že mají vši. V rámci razií bylo zadrženo a násilně ostříháno několik tisíc mániček, které pak na protestní demonstraci v Praze mimo jiné skandovaly: „Vraťte nám vlasy!“. Setkali jsme se také s několika jedinci, kteří měli v ústech polovinu žiletky a během jejich kontroly hrozili, že tuto žiletku na protest proti této šikaně spolknou. S některými z nich jsme se často v Praze znovu setkávali, vzpomínám si na případ jednoho slovenského mladíka z Bratislavy, který se neustále pohyboval po Václavském náměstí nedaleko sochy Svatého Václava a byl proto každou chvíli předveden na příslušné místní oddělení. Během těchto zákroků docházelo i k nepochopitelným situacím, k jedené z nich došlo při vyhlášené celopražské akci, během které byly tyto osoby předváděné a následně soustředěny v zasedací místnosti Městské správy bez většího dozoru. Jednomu z předvedených se podařilo objevit telefonní přístroj a s jeho pomocí informovat své rodiče, kteří si okamžitě spolu s dalšími rodiči pro své děti přijeli. Bylo z toho větší pobouření a všichni zadržení museli být neprodleně propuštěni. Výsledek této celopražské akce byl nakonec mizivý, protože se nikdy nepodařilo mládež tímto způsobem zlomit a zabránit tomu, aby nosili dlouhé vlasy a demonstrovali svůj odpor proti tehdejšímu společenskému zřízení a jeho normativnímu chování.

Během doby, kdy jsem vykonával funkci velitele vozu, tak jsem nabyl přesvědčení, že mě při výkonu služby již nic nemůže překvapit a že jsem schopen reagovat na jakoukoliv událost. Okolnosti ukázaly, že tomu tak nebylo. V této souvislosti se chci zmínit o našem vztahu k některému zdravotnickému personálu a k některým lékařům, se kterými jsme se často, obvykle při odběru krve u podnapilých řidičů setkávali. Byli to zdravotníci a lékaři sloužící na Záchytné stanici pro alkoholiky, kde se tyto odběry prováděly, nebo kam jsme nechávali dopravovat silně podnapilé osoby budící veřejné pohoršení, k jejich vystřízlivění. Zvláště si vzpomínám na jednoho mladšího lékaře, se kterým jsme se poznali při nočních službách, když jsme jezdili na soudní lékařství odevzdávat odebranou krev. Tento lékař byl na soudním lékařství dočasně zařazen v rámci praxe nezbytné pro jeho další působení ve funkci chirurga, a protože měl zájem přivydělat si nějakou korunu, přibral si k této své činnosti ještě službu nočního vrátného, kterému jsme předávali krev ve zkumavce spolu s lékařským protokolem, vyhotoveným lékařem ze záchytné stanice. Při těchto setkáních jsme s ním často hovořili o různých věcech a tak se mezi námi vytvořil přátelský vztah. Při jedné z denních služeb, bylo to v létě, se naší autohlídce podařilo v odpoledních hodinách zadržet řidiče motocyklu, který na něm jel v podnapilém stavu. Po pozitivní dechové zkoušce, která potvrdila u řidiče požití alkoholu, jsme jej převezli na záchytnou stanici k odběru krve a poté jsme krev s protokolem odvezli do ústavu soudního lékařství. Když jsem nesl krev odevzdat, potkal jsem ve vrátnici onoho lékaře, kterému jsem chtěl krev předat. On byl však oblečen v dlouhé gumové zástěře s připravenou rouškou na krku a vysvětlil mi, že během dne se krev předává přímo do laboratoře ve třetím patře, kam jsem ji měl odnést. Ptal jsem se ho, na co se chystá a dozvěděl jsem se od něho, že jde provádět pitvu a ať se jdu s ním podívat na mrtvého. Protože jsem byl již zvyklý z předchozích návštěv na tyto prohlídky, šel jsem s ním a dozvěděl jsem se, že jde o muže, který byl někde po delší době nalezen mrtvý a on že jde zjišťovat příčinu smrti. Předpokládal jsem, že mne zavede přímo do sálu, a očekával jsem, že zde bude mrtvý muž připraven k pitvě. Když lékař otevřel vstupní dveře, vstoupil dovnitř a já za ním, spatřil jsem po levé straně hned za dveřmi na lehátku ležet neforemnou tmavě hnědou kouli, na které byla spousta bílých teček. Do nosu mě udeřil nepředstavitelný zápach a já se otočil a pospíchal jsem zpět. Ještě jsem slyšel doktora, který za mnou volal, že jde tohoto muže pitvat. Vyběhl jsem urychleně do třetího patra, zde jsem předal krev a opustil jsem soudní lékařství. Celý zbytek dne jsem měl zápach tohoto mrtvého muže v nose a pomyslel jsem si, že práce patologa je někdy děsivá. Při té příležitosti jsem si vzpomněl na základní školu v Bratislavě, když jsme prohlíželi v rámci kriminalistické výuky fotodokumentaci utonulé osoby, která na nás na všechny emocionálně zapůsobila, a uvědomil jsem si, že tento známý lékař byl v podobné situaci jako tehdy jeho kolegové v Bratislavě.

V průběhu celé mé služby v bezpečnostních složkách jsem zažil občasné snahy ze strany některých vysokých funkcionářů ministerstva vnitra zlepšit názory a vztahy obyvatelstva zejména k činnosti hlídkových příslušníků. Během mého působení u pohotovostní jednotky jsem zažil dvouhodinový pořad v televizním vysílání nazvaný stejně jako tato kniha, který měl přiblížit divákům výkon služby v Praze v noční době a seznámit je s tím, jaké mají příslušníci mínění o své službě a o problémech s tím spojených. Televizní pořad, ve kterém vystupovali příslušníci z Pohotovostní jednotky, byl rozdělen na dvě hodinové části, kde v první části byl za účasti televizních kamer sledován výkon autohlídek v noční Praze. Režie této části probíhala tak, že vyčleněná autohlídka, ve které byli reportéři televize, byla prostřednictvím radiostanice posílána na místa, kde došlo k zákroku příslušníků na příklad proti podnapilému řidiči, či k jinému závažnému případu a tento zákrok byl dokumentován televizními pracovníky. Ve druhé části tohoto pořadu probíhala hodinová beseda, na které s vybranými příslušníky Pohotovostní jednotky hovořili televizní reportéři, které zajímal popis jejich práce, problémy, se kterými se při výkonu služby setkávají a na vtahy příslušníků k občanům a naopak. Reportéři se zajímali i o osobní život příslušníků i v době mimo jejich službu, na rodinné vztahy a na ostatní skutečnosti, které mohly diváky zajímat. Cílem tohoto pořadu byla snaha zlepšit vztahy mezi příslušníky a občany a pohlížet na příslušníky jako na každé normální osoby s tím rozdílem, že plní úlohu mocenského nástroje zajišťujícího ve společnosti klid a pořádek. Na závěr jeden z příslušníků, velký obdivovatel našeho známého zpěváka zazpíval za doprovodu kytary do televizní kamery jednu z jeho písniček.

Při nástupu do jedné z nočních služeb jsem byl jako třetí zařazen do autohlídky, která měla plnit speciální úkol. Velitelem vozu byl starší praporčík, který dával občas najevo, že je něco víc, než my ostatní z Pohotovostní jednotky. Tento příslušník se v pozdější době projevil jako rozporuplná osoba a díky své povaze negativně zasáhl i do mého dalšího služebního působení. To je však jiná historie. Tentokrát šlo o to, že mělo být zabráněno vandalskému poškozování obsahu dvou velkých vývěsních skříněk umístěných na dvou místech ochranného plotu Čínského velvyslanectví, kde pracovníci této ambasády pravidelně umisťovali informace o probíhající kulturní revoluci v Číně. Bylo to v době, kdy se čínští představitelé vědomě odklonili od zásad dělnického a komunistického hnutí a vydali se vlastní cestou. Ze strany našich tehdejších politických představitelů byl tento odklon kritizován a reagoval na to i náš tisk. To mohlo být příčinou, proč někdo systematicky ničil obsah vývěsních skříněk, který musel být neustále ambasádou obnovován. Důvod k opatření, během kterého mělo být zabráněno tomuto počínání, byl ten, že Čínské velvyslanectví zaslalo na naše Ministerstvo zahraničních věcí oficiální protest proti tomuto jednání. K ostraze inkriminovaných skříněk byla vybudována dvě skrytá stanoviště, ze kterých v noční době pozorovali tato místa dva příslušníci s radiostanicemi. My, kteří jsme byli v autohlídce, jsme měli za úkol pohybovat se celou noc ve vzdálenějším okolí těchto stanovišť, být ve spojení s příslušníky pozorujícími dotčené skříňky a na základě jejich upozornění zadržet osoby, které by tyto skříňky poškozovaly. Tento úkol trval delší dobu a praporčík, který byl velitelem vozu, svou činnost v autohlídce po kratší době ukončil a plnění jeho úkolů jsem s funkcí velitele autohlídky převzal já. Jako třetí byl do osádky zařazen jeden z pozorovatelů, náš kolega z Pohotovostní jednotky, kterému bylo zrušeno jeho pozorovací místo. Šlo o mladšího příslušníka, který se jmenoval Vladimír a příjmení měl stejné jako jeho vzdálený příbuzný, tehdejší důstojník zpravodajské služby, jenž musel před patnáctým březnem třicátého devátého roku s dalšími urychleně odjet z Československa do Anglie. V tomto novém složení jsme nadále při každé noční službě zajišťovali nařízenou ostrahu do té doby, než bylo od ní upuštěno. Žádného ničitele jsme během této akce ale nezadrželi.

Na jaře šedesátého sedmého roku mě můj vedoucí čety oznámil, že Pohotovostní jednotka potřebuje nové řidiče pro služební vozidla a že já jsem byl vybrán pro zařazení do kurzu k získání řidičského průkazu. Poněkud mne to překvapilo, ale ačkoliv jsem nikdy předtím za volantem neseděl, možnost získání řidičského průkazu jsem uvítal. Byl jsem poslán na lékařskou prohlídku, při které jsem absolvoval vyšetření i na očním středisku. Při kontrole mého zraku lékař zjistil, že mám oči, pokud jde o vidění, v pořádku. Ale když si vzal tabulky na kontrolu barvocitu, věděl jsem, že je zle – skutečně jsem při této kontrole dopadl jako vždy při kontrolách před tím a v duchu jsem se loučil s tím, že se někdy k řízení motorových vozidel dostanu. Lékař mě ale dvakrát překvapil, v první řadě mi řekl, že základní barvy jsem schopen rozlišit a druhé řadě požádal sestru, aby přinesla semafórek. Čekal jsem na to, co sestra přinese a skutečně přinesla malou krabičku ve tvaru tehdejších závěsných semaforů, ve které nebyly tři, ale jen jedno okénko. Sestra rozsvítila žárovičku uvnitř semafórku a před okénko střídavě zasunovala barevný filtr vždy v jednom ze čtyř odstínů červené, žluté a zelené barvy. Na mě bylo, abych při každé změně filtru poznal jeho barvu. Tuto zkoušku jsem absolvoval bez jakékoliv chyby, a na to konto mi lékař napsal souhlas k absolvování řidičského kurzu. Velitel čety mne krátce na to poslal na stanoviště v Praze, kde jsem se měl hlásit u instruktora, který měl se mnou provádět cvičné jízdy. Po příchodu na místo jsem zjistil, že jsem se ke zkušebním jízdám dostavil sám, ačkoliv jsme měli být čtyři, což konstatoval i instruktor, který přijel s autem, byla to Škoda 1202 sedan, se kterým jsme měli uskutečňovat cvičné jízdy. Protože jsem byl sám, odmítl se mnou zahájit výuku s tím, že nebude dvakrát vysvětlovat obsluhu a hlavní zásady jízdy s autem, ale že to učiní tehdy, až budeme přítomni všichni čtyři. Tím jsme spolu ten den skončili a on mi nabídl, že mě odveze k nějaké zastávce hromadné dopravy, s čímž jsem souhlasil. Tak mi řekl, abych si sedl za volant, že tedy pojedeme. Nevěřícně jsem se na něho podíval, ale myslel to vážně, a já se zasunul na místo řidiče. Přikázal mi, abych nastartoval a rozjel se. Podotýkám, že toto cvičné vozidlo mělo dvojí pedály a instruktor mohl ovládat brzdový a spojkový pedál. Držel jsem se tedy volantu, přidával plyn a snažil se jet po Praze podle jeho pokynů. Instruktor mi občas srovnal volant a mohl díky druhým pedálům a možnosti ovládat svou levou rukou řadicí páku, která byla pod volantem, místo mne zařazovat rychlosti. Tak jsme dojeli až ke stanici tramvaje, já jsem z vozidla vystoupil a odejel domů s hlavou plnou dojmů z této mé první jízdy v životě. Při další výukové hodině jsme již byli všichni čtyři a instruktor mohl zahájit naši výuku. Jednou z prvních a hlavních zásad, kterou nám vtloukal do hlavy a kterou jsme museli při každé jízdě důsledně dodržovat, byla ta, že když řidič pravou nohou nepřidává plyn, musí mít nohu neustále na brzdovém pedálu. Zpočátku nás na tuto nutnost upozorňoval slovně, později jsme ucítili jen jeho kopnutí do pravého kotníku, protože měl svou levou nohu položenou na prostředním krytu kardanového hřídele a špičku boty vedle naší nohy. Jeho další zásadou bylo, že při řazení rychlostních stupňů jsme byli vedeni k tomu, abychom vždy dvakrát vyšlápli spojkový pedál. Já, protože pro mne bylo cvičné vozidlo poněkud malé, zejména pro mé nohy a měl jsem s dvojím vyšlapováním spojky potíže, mohl jsem s jeho souhlasem sešlapovat spojkový pedál pouze jednou. Přesto i pro mne měla tato jeho druhá zásada význam, což jsem potom poznal za dva roky. Jezdili jsme v okolí Prahy hlavně po vedlejších silnicích s řadou zatáček, kde jsme často potkávali nákladní auta v protisměru, protože jak nám instruktor řekl, na dálnici se nikdo jezdit nenaučí. Tyto prvotní cvičné jízdy jsme absolvovali asi po tři týdny a po této době jsme byli přeřazeni spolu s dalšími účastníky do internátního výcvikového měsíčního kurzu, kde jsme kromě řidičského kurzu měli plnit jako příslušníci úlohu školního pohotovostního útvaru, připraveného k okamžitému nasazení k řešení mimořádných událostí. Zde jsme pokračovali v cvičných jízdách a absolvovali jsme přednášky z automobilní techniky, které nám přednášel JUDr. Svojsík, již starší pán, syn zakladatele skautingu v Čechách, jinak veliký znalec všech typů motorových vozidel, který byl soudním znalcem pro vyšetřování závažných dopravních nehod. Jeho přednášky svědčily o tom, že skutečně svému koníčku rozuměl a že byl velký fanda, co se motorových vozidel týkalo. Nezapomenutelné bylo jeho vyprávění o tom, když jako majitel vozu zn. Bugatti jel v jednom zahraničním městě. Protože se mu v daném okamžiku nechtělo sedět v autě, nastavil v něm rychlost a ruční plyn na malé otáčky, srovnal volant, vystoupil z vozidla a šel vedle něho. Jeho přednášky byly odborně fundované a je možno říci, že jsme se z nich hodně naučili. Komplexní výuku dopravní vyhlášky jsme v náplni kurzu neměli, protože jak nám bylo řečeno, museli jsme ji perfektně znát vzhledem k našemu povolání. Pouze jsme formou besedy probírali některé trochu problematické části vybraných ustanovení. Ale závěrečné zkoušky z její znalosti jsme neskládali. Cvičné jízdy probíhaly po celou dobu kurzu a náš instruktor, který měl přidělenou polovinu všech adeptů, měl osobitý způsob výuky. Při výcviku se vůči nám choval jako náš přímý nadřízený, který od nás vyžadoval důsledné plnění všech svých pokynů beze zbytku. Někdy si nebral servítky, když jsme se dopustili nějaké nepřesnosti. Zprvu si ověřil, kdo z jeho žáků již předtím, ještě bez řidičského průkazu občas jel a uměl tak řídit motorové vozidlo, a když zjistil, že mu jízda již nečiní potíže a nebude mít proto problémy se závěrečnou zkušební jízdou, tak už ho do výcviku nebral a on si už ve zbytku kurzu nezajezdil. Instruktor se pak mohl ve zvýšené míře věnovat těm, kteří měli při jízdách určité potíže. Ale říkalo se o něm, že je natolik dobrým učitelem, který je schopen naučit jezdit i bezrukého. Musím se přiznat, že jsem byl jeden z těch, kterému cvičné jízdy zprvu činily potíže a tak se mě věnoval až do poslední chvíle. Díky tomuto jeho přístupu mě potom zkušební jízda nedělala problém. Na závěr kurzu jsme dělali za přítomnosti zkušebního komisaře zkušební jízdy a byli jsme zkoušeni z techniky motorových vozidel. Dostal jsem otázku vysvětlit podstatu elektrického zapalování, což mi jako bývalého znalce radiotechniky nedělalo žádné potíže a zkoušku jsem udělal hned napoprvé. Z našeho kurzu bylo pár těch, kteří poprvé neuspěli a tak jim bylo sděleno, že budou muset zkoušku opakovat. Bylo vidět, že je to mrzí, ale bylo jim řečeno, že si z toho nic nemusejí nic dělat, protože obdrží řidičské průkazy dřív, než my, kteří jsme zkoušku úspěšně složili. Což se potvrdilo, neboť po opravné zkoušce, kterou všichni bez problémů zvládli, jim zkušební komisař okamžitě vydal jejich průkazy. Nám ostatním byly řidičské tehdy třídílné průkazy růžové barvy předány až další týden.

Po skončení řidičského kurzu jsem byl znovu zařazen do výkonu služby. Po čtrnácti dnech klidu mě bylo velitelem čety přiděleno služební vozidlo zn. Volha, se kterým jsem měl vyjet do dvanáctihodinového výkonu služby. Bylo to vozidlo určené pro běžný výkon služby bez jakýchkoliv úprav, a tak nebylo možné mou jízdu nějakým způsobem ovládat. Jediným, kdo mohl slovně ovlivňovat moje první samostatné jízdy, byl vždy určený kolega, který měl dohlížet na to, abych se služební vozidlo naučil v co možném nejkratším čase ovládat a s ním jezdit ve výkonu služby. V rámci tohoto dohledu jsem se musel naučit rozjíždět do strmého kopce bez použití ruční brzdy, rychle se s vozidlem obracet a hlavně se pohybovat v městském provozu. Když zpětně hodnotím toto období, kdy jsem byl bez jakýchkoliv zkušeností vyslán na jízdy do Prahy s tím, že ostatní uživatele silničního provozu ani nenapadlo, že jsem za volantem krátce, bez větších zkušeností, uvědomuji si, že to bylo od mého velitele rozhodnutí, které mělo ověřit, zda jsem schopen se služebním vozidlem samostatně jezdit a provádět výkon služby a umět se vyrovnávat se s problémy, které jízda se služebním vozidlem přinášela. Během tohoto náročného období, které bylo možné přirovnat k názoru, že „pokud neumíš plavat, hodíme tě do vody, aby ses to rychle naučil“, jsem se já a další novicové musel co nejrychleji naučit ovládat přidělený automobil a hlavně se starat, abych nezavinil dopravní nehodu či jinak poškodil služební vozidlo. Musím se přiznat, že k tomu málem jednou došlo, a to tehdy, kdy mě můj dohlížející kolega nařídil, shodou okolností to byl toho dne Pepa můj bývalý spolužák ze základní školy, abych dohonil a předjel projíždějícího jezdce na motocyklu, kterého jsme chtěli zkontrolovat. Chtěl jsem dokázat, že již ovládám pronásledování vozidla a proto jsem se za motocyklem, který nejel zvlášť rychle, rozjel. Vjel jsem za ním do úzkých uliček a na malé křižovatce jsem za ním zabočil vlevo. Křižovatka byla malá a já jsem musel volant stočit doleva až na doraz, abych mohl křižovatku projet. Pro projetí jsem, tak jak jsem byl zvyklý, volant pustil, protože jsem předpokládal, že jako vždy se mi automobil sám srovná do roviny. Volant ale zůstal na svém místě a já s hrůzou zjistil, že jedeme dál doleva a na chodník. Začal jsem sice rychle točit volantem zpět, ale to už jsme se blížili k sloupu veřejného osvětlení, na který vozidlo přímo najíždělo. Musím se přiznat, že jsem v tomto okamžiku trochu zazmatkoval, protože auto stále, i když pomalu jelo a srážka se sloupem se zdála nevyhnutelná. Blížili jsme se ke sloupu a můj kolega nemohl nic dělat, jen čekat na to, co provedu. Jak mi pak řekl, všiml si mé pravé nohy, kterou jsem pohyboval mezi pedálem plynu a brzdovým pedálem a nebyl jsem schopen se rozhodnout, co mám udělat. V poslední chvíli, asi půl metru před sloupem jsem dupl na brzdový pedál a my se zastavili. Můj kolega mě okamžitě vystřídal, abychom mohli motocykl dojet a tak se i stalo. Během kontroly řidiče, byl to již starší muž, jsme nezjistili žádnou závadu a motocyklista mohl pokračovat v jízdě. Já opět zasedl za volant a zbytek noci už k podobné situaci z mé strany nedošlo. Měl jsem víc štěstí než můj kolega, taky nový řidič, který se při projíždění zatáčky dostal do protisměru a srazil se s protijedoucím nákladním vozidlem. Došlo sice jen k hmotné škodě, ale přesto tomuto mému kolegovi byly další jízdy se služebním vozidlem zakázány a on se již služebním řidičem nikdy nestal.

Postupně, jak jsem se seznamoval s řízením služebního vozidla, jsem začal už jezdit jako řidič bez dozoru a musel jsem se rychle naučit, jak jsem již výše uvedl, „plavat“ a jako ryba se pohybovat po pražských ulicích. Výhodou bylo, že převážnou část těchto svých prvních jízd jsem zprvu absolvoval v průběhu nočních dvanáctihodinových směn a postupně jsem si tak zvykal na ovládání služebního automobilu. Jezdit se služebním vozidlem v plném městském provozu nebylo pro mne zpočátku lehkou záležitostí, protože vždy to představovalo pro mne jako služebního řidiče určité nebezpečí. Pokud totiž řidič takového vozidla zavinil dopravní nehodu a způsobil na služebním vozidle škodu, tak náklady na její odstranění a na uvedení do původního stavu musel hradit z vlastní kapsy. Částka, kterou musel při tom zaplatit, byla sice limitována výší tříměsíčního platu, ale přesto to mohlo pro někoho znamenat dosti vysoký finanční výdaj. A při systému služby, který se u pohotovostní jednotky praktikoval, nebylo o dopravní nehody nouze. Tento nepříznivý stav trval do doby, kdy se Ministerstvo vnitra dohodlo s tehdy Československou státní pojišťovnou na vytvoření nového druhu pojistky, kterou si zprvu mohli uzavírat pouze služební řidiči, ale později bylo toto pojištění rozšířeno i na další pojištěnce, zaměstnance mimo rezort MV. Podstatnou výhodou této pojistky, kterou si každý řidič platil sám, bylo to, že způsobenou škodu zaměstnance vůči zaměstnavateli uhradila pojišťovna a pojištěnec se na její úhradě podílel deseti procenty ze zjištěné škody. Když jsme se my řidiči prvně o tomto způsobu pojištění dozvěděli, prakticky jsme se okamžitě přihlásili za jeho účastníky. Později se uzavření této pojistky stalo pro všechny služební řidiče povinností, bez jejíhož splnění nemohl tuto funkci vykonávat. Pokud se týče mě, já jsem výhodu tohoto pojištění využil během svého působení u Ministerstva vnitra ve dvou případech při zaviněné dopravní nehodě, kdy došlo jen k hmotné škodě. V prvém případě jsem v zatáčce dostal smyk na vlhké vozovce potřísněné naftou unikající po ránu z uzávěrů nádrží vyjíždějících městských autobusů. Ve druhém případě jsem doplatil na jízdu takzvaně „po paměti“ a přehlédl jsem změnu dopravního značení. V obou případech uhradila škodu Ministerstvu vnitra pojišťovna a já zaplatil pojišťovně vždy jen deset procent z této škody.

Systém výkonu služby se na pohotovostní jednotce v průběhu mého přechodu na funkci služebního řidiče v tomto období prakticky nezměnil a běžel dál ve vyjetých kolejích. Nastupoval jsem na noční a denní směny, a když jsem měl šedesátihodinové volno, tak jsem ve volném dnu chodíval často do Prahy, abych se nějakým způsobem odreagoval zejména od psychického napětí, kterému jsem byl během služby vždy vystaven. V rámci této relaxace jsem občas navštěvoval některé biografy a filmová představení, abych přišel na jiné myšlenky a oprostil se tak od problémů, které mi občas po službě utkvěly v hlavě. S jedním se svých kolegů jsme objevili v Praze na Letné tehdejší kino „Ponrepo“, které fungovalo jako jakési studijní zařízení, kde se promítaly pro studijní účely staré filmy zpravidla zahraniční výroby, u kterých skončil monopol k jejich promítání ve filmové distribuční síti. Výhodou bylo, že na jejich představení byl možný přístup veřejnosti se vstupenkami, které se vždy prodávaly v jednom dni na program celého týdne. Znamenalo to vždy v tento den vystát frontu, protože byl o tyto filmy zájem, a kdo si ten den nezakoupil vstupenku na film, o který měl zájem, prakticky neměl možnost se jít na toto představení podívat. Několikrát jsme si s kolegou takto nakoupili vstupenky a já jsem měl možnost shlédnout filmy, které bych za normálních okolností zřejmě nikdy neviděl.

Teď bych se rád zmínil o tom, co bylo příčinou, že se změnil můj náhled na mé další setrvání ve funkci hlídkového příslušníka v rámci VB. Při jedné ze svých občasných procházek v Praze jsem se jednou potkal se svým starším kolegou, který měl v Praze nějaké vyřizování, a toto náhodné setkání s ním mělo dalekosáhlý účinek na mé další působení ve státní službě. Když jsme spolu krátce rozmlouvali, uvědomil jsem si, že onen kolega se stal obětí svého dlouholetého povolání. Místo toho, abychom se spolu bavili o běžných věcech, se kterými jsme se ve svém životě setkávali, on byl se mnou schopen hovořit jen o tom, kolik provedl v posledním výkonu služby zákroků, kolik zadržel a předvedl osob a toto své vyprávění zakončil úvahou o tom, že lidé jsou nepolepšitelní a že je nutno s nimi podle toho jednat. Když jsem ho tak poslouchal, jak a o čem hovořil, tak mě až zamrazilo v zádech, a já jsem pochopil, že pokud bych zůstal u hlídkové služby až do konce svého služebního poměru, tak bych mohl jednou dopadnout jako on s omezeným názorem na veškeré dění kolem sebe. Uvědomil jsem si, že pokud nechci skončit jako on, musím začít uvažovat o svém dalším působení ve státní službě, začít se starat o změnu ve svém dosavadním postavení a pokusit se dosáhnout vyššího uplatnění. Bylo mi však jasné, že bez získání potřebného, zejména úplného středního vzdělání s maturitou to nebude možné, To v mém případě znamenalo, že budu muset absolvovat nezbytné studium na některé ze středních škol, abych splňoval podmínky pro možnou změnu mého nového zařazení. Věděl jsem, že někteří z mých kolegů z pohotovostní jednotky studovali na tříleté civilní Střední škole pro pracující, která byla organickou součástí jedné pražské Střední všeobecně vzdělávací školy, kde studium na této škole bylo po třech letech zakončeno maturitní zkouškou. Tato škola byla obsahem a rozsahem denního studia totožná s dnešními školami gymnazijního typu a sídlila v Praze na Náměstí míru a možnost pro příslušníky studovat na této škole byla důsledkem dohody mezi Ministerstvem vnitra a tehdejším Ministerstvem školství a kultury. Obsahem studia na této Střední škole pro pracující byly předměty, totožné s těmi, které měli žáci denního studia a vyučovali je stejní profesoři. Rozdíl byl pouze v tom, že výuka v této škole probíhala v odpoledních a večerních hodinách, což znamenalo, že šlo o studium při zaměstnání a z toho vyplývající jeho náročnost. Toho jsem si byl vědom a tak jsem požádal svého velitele o souhlas k tomuto studiu, neboť má účast na tomto studiu zasahovala do mého pravidelného výkonu služby. Znamenalo to, že jsem na některé noční směny nastupoval až po skončení odpolední výuky a při denních směnách jsem odcházel na výuku do školy. S tím musel velitel čety počítat a se svým souhlasem ke studiu zároveň souhlasil i s mým případným pracovním uvolněním. Podal jsem si proto přihlášku ke studiu a byl jsem vyrozuměn, že budu muset absolvovat přípravný kurs zakončený přijímací zkouškou, na základě které se rozhodne, zda budu ke studiu přijat či nikoliv.

Pomalu se ale blížil konec šedesátého sedmého roku a já jsem se stal přímým účastníkem řady událostí, které byly jednou z příčin dalšího společenského vývoje a měly zásadní vliv na mé další působení u Veřejné bezpečnosti. Jednou z nich byla i ta, která nastartovala celý obrodný proces v našem státě. V průběhu jara a léta šedesátého sedmého roku se politická situace v republice začala určitým způsobem vyostřovat. Ve dnech dvacátého sedmého až dvacátého devátého června se v Praze konal IV. sjezd Svazu čs. spisovatelů, na kterém někteří jeho účastníci vystoupili s ostrou kritikou politických a společenských poměrů v zemi. Denní tisk o něm referoval velmi opatrně. Tento sjezd pomohl nastartovat hnutí nesouhlasu s politikou komunistické strany a následně i události šedesátého osmého roku. Napětí mezi spisovateli a vedením KSČ vyústilo v otevřený konflikt právě na tomto sjezdu a po něm. Účastníci sjezdu od jeho počátku tvrdě kritizovali dosavadní praktiky. Byl vyslovován odpor proti cenzuře a zdůrazňována úloha svobodné kultury. Předmětem kritiky se stal samotný režim v jeho dvacetiletém působení. Vedení Komunistické strany proto poté v září odebralo Svazu jeho týdeník - Literární listy - a převedlo jej do správy ministerstva kultury, aby jej mělo pod svou kontrolou. Celá společnost se tak postupně dostávala do politického pohybu a zásadní změny v ní na sebe nedaly dlouho čekat.

– Kapitola sedmá –

Od Strahovských událostí
v roce 1967 k 21. srpnu 1968

V průběhu října šedesátého sedmého roku jsem již trvale nastupoval do dvanáctihodinových služeb jako samostatný služební řidič s přiděleným služebním vozidlem bez přítomnosti dozorujícího kolegy. Vždy se mnou jezdil ustanovený velitel vozu, který odpovídal za to, kdy, kam a jak se pojede a jaké úkoly se budou v průběhu služby plnit. Začal jsem si zvykat na to, že jsem byl často velitelem vozu vyzván, abych v průběhu služby dojel a předjel podezřele jedoucí vozidla, na která jsem byl upozorňován, jejichž řidiče velitel vozu zastavoval ve dne červeným terčíkem a v noci červenou baterkou, aby provedl jejich kontrolu. Rovněž jsem jezdil na místa, kam nás vyslal operační důstojník městské správy prostřednictvím radiostanice k řešení nějaké problematické situace, nebo jsem byl velitelem vozu vyzván, abych projížděl ulicemi, kde jsme plnili úlohu preventivního charakteru. Zejména v nočních hodinách jsem potom podle pokynu velitele vozu zajížděl do odlehlých koutů Prahy, kde mohlo docházet k násilnému přepadení osob nebo ke krádežím, případně k vloupání do zaparkovaných motorových vozidel. Tímto způsobem jsem získával stále větší zkušenosti s ovládáním služebního vozidla a zvykal si na jeho provoz. V některých denních směnách jsem pod dohledem zkušených automechaniků, kteří byli kmenovými členy pohotovostní jednotky, začal provádět podle potřeby na přiděleném vozidle pravidelnou údržbu zaměřenou na to, aby toto vozidlo bylo neustále provozuschopné. Se svými dalšími dvěma kolegy z druhých dvou čet, se kterými jsem se na přiděleném vozidle pravidelně střídal, jsme se vzájemně informovali o všem, co souviselo s jeho užíváním a provozem a o problémech, které bylo nutné při denní údržbě odstranit. Jednou za čas ve stanovenou dobu bylo vozidlo, které jsem měl přiděleno, odesláno na pravidelnou technickou prohlídku do autodílen Ministerstva vnitra, kde technici provedli jeho celkovou kontrolu a přitom na něm odstraňovali zjištěné nebo nahlášené závady. V těchto případech mi bylo buď na noční, nebo na denní směnu přiděleno jiné, volné vozidlo, eventuálně jsem byl zařazen do osádky jiného vozidla jako její další člen, nebo výjimečně jako velitel vozu. Postupně jsem stále více získával praktické zkušenosti a návyky k řízení motorového vozidla a pozvolna jsem se stával stále zkušenějším řidičem. Dnes mohu prohlásit, že díky tomu, že jsem každou třetí celou noc jezdil dvanáct hodin se služebním vozidlem, tak jsem mohl získávat potřebnou řidičskou rutinu, ke které bych se jinde jen těžko dostal.

Třicátého prvního října tohoto roku, prakticky v předvečer blížícího se výročí Velké říjnové socialistické revoluce, jsem opět jako určený řidič s přiděleným vozidlem nastoupil na noční směnu spolu s velitelem vozu, který mi byl přidělen. Tuto noc mi byl pro výkon služby za velitele vozu ustanoven praporčík Franta, týž příslušník, který mě v začátku mého nástupu k VB měl jako novice po určitou dobu na starosti a zacvičoval mě do tajů profese hlídkového příslušníka. Třetím členem naší osádky byl jiný starší praporčík, jinak jeho stálý řidič, který měl tehdy své přidělené vozidlo na pravidelné technické prohlídce, a proto s ním nemohl vyjet do služby. V době, o které chci hovořit, byl v Praze relativní klid, i když se stále více a více začínaly projevovat některé negativní jevy, které se nikdo nesnažil řešit. Tak pomalu nazrávala doba, ve které se měly projevit závažné změny v celé naší společnosti. O jednom takovém závažném jevu se chci zmínit. V tomto podzimním období totiž některé sdělovací prostředky informovaly své posluchače a čtenáře mimo jiného i o problémech, ke kterým docházelo ve studentských kolejích v Praze na Strahově. Studentům ubytovaným v těchto kolejích opakovaně nešla voda, elektřina, netopilo se jim a nemohli tedy řádně studovat. Tento pro ně nepříznivý stav trval již delší dobu a ubytovaní studenti si oprávněně a opakovaně na toto lajdáctví stěžovali, ale nestalo se, že by se tyto avizované nedostatky odpovídajícím způsobem řešily nebo odstranily. Nikdo těmto jejich problémům nevěnoval patřičnou pozornost a tak mezi studenty narůstal odpor proti všemu a proti všem a jejich další postup směřoval k radikálnímu řešení, které vyvrcholilo v noční době tohoto dne. Tuto noc byl naší autohlídce přidělen pražský obvod Praha 4, kde jsme měli provádět po celou dobu naší směny služební činnost, zaměřenou jako vždy na pouliční kriminalitu a na dodržování klidu a veřejného pořádku. Někdy po dvaadvacáté hodině nám operační důstojník prostřednictvím radiostanice nařídil, abychom se co nejrychleji přesunuli na Malostranské náměstí, kde budeme pod vedením a velením velitele naší čety, který měl již být na místě, provádět hromadný zákrok směřující proti účastníkům nepovoleného velkého průvodu, který se pohyboval dolů Nerudovou ulicí a zřejmě směřoval do středu Prahy. Protože přece jen moje řidičské umění ještě nedosáhlo požadované výše a já jsem nebyl zvyklý na rychlý přesun po Praze, tak jsem na základě rozhodnutí velitele vozu předal řízení jeho stálému řidiči, který nás v krátké době přepravil na místo určení. Po příjezdu na Malostranské náměstí, kde již stála další vozidla pohotovostní jednotky se svými osádkami, nás starší velitel naší čety v hodnosti praporčíka seznámil s důvodem našeho svolání. Autohlídka příslušného místního oddělení VB v Praze 6, která tu noc rovněž vykonávala službu v rámci svého okrsku, spatřila při průjezdu Strahovem nenahlášený pochod za účasti značného počtu osob, které odcházely z areálu studentských kolejí a pochodovaly směrem k Pražskému hradu. Osádka autohlídky tuto skutečnost neprodleně oznámila operačnímu důstojníkovi obvodního oddělení a on telefonicky informoval operačního důstojníka Městské správy. Ten poté vydal našemu veliteli čety, který byl té noci v terénu a jako vždy vykonával běžnou kontrolní činnost svých podřízených, rozkaz k zastavení tohoto průvodu a k jeho rozpuštění. Velitel čety, který dostal od operačního důstojníka tento rozkaz, k jehož splnění měl použít nás, příslušníky z Pohotovostní jednotky tehdy zařazené do výkonu služby, rozhodl se po vyhodnocení operativní situace přehradit pomocí svých podřízených příslušníků Nerudovu ulici v místě jejího vyústění na Malostranské náměstí a tím zabránit dalšímu pochodu účastníků tohoto neplánovaného shromáždění.

Po příjezdu na Malostranské náměstí, kde již byly soustředěny ostatní autohlídky, jsme byli všichni naším velitelem čety informováni o nastalé situaci a o způsobu jejího řešení. Tento velitel čety v hodnosti praporčíka byl jediným velícím příslušníkem, na kterém ležela odpovědnost za celé rozhodování o tomto zákroku bez toho, že by na místo přijel velet styčný důstojník z Městské správy, který byl toho dne do této funkce určen, a jeho povinností bylo osobně řešit závažné případy, ke kterým v rámci Prahy došlo. Od velitele čety proto dostali řidiči příkaz postavit služební vozidla vedle sebe do určeného prostoru a vytvořit tak bariéru. My všichni členové osádek vyjma řidičů jsme dostali povel postavit se před takto seřazené automobily čelem proti blížícím se účastníkům průvodu a zabránit jim v jeho dalším pokračování. Očekávali jsme přicházející zástup, který se skládal, jak jsme později zjistili, ze samých studentů ze strahovských kolejí. Většina z nich měla v ruce zapálenou svíčku a z davu se ozývalo hlasité volání „světlo, světlo!“. Čelo průvodu došlo až k nám a poté nastala mezi námi a studenty polemika o tom, že bychom je měli pustit dál do města, protože chtěli dojít až na Václavské náměstí. Jako důvod uváděli, že chtějí důrazně upozornit na déletrvající a dlouhodobě neřešené problémy související s jejich ubytováním a s neustálými potížemi při dodávkách tepla a světla na studentských ubytovnách. Snažili jsme se jim vysvětlit, že takovýmto způsobem nemohou své problémy řešit a my že máme příkaz nepustit je dál. Při této debatě nedošlo, jak si vzpomínám, ani z jedné strany k fyzickému napadení nebo k přetlačování. Když studenti zjistili, že je dál nepustíme, tak se jejich původ otočil a oni se začali vzhůru Nerudovou ulici pomalu vracet zpět ke Strahovu. Jejich pochod směřoval přes náměstí na Pohořelci, a proto příslušníci z místního oddělení preventivně přehradili vjezd do Loretánské ulice, aby zabránili případnému pochodu studentů na Hradčanské náměstí před Pražský Hrad, kde by se mohli domáhat odstranění svých problémů. Studenti však zamířili přímo ke svým kolejím, postaveným naproti velkému Strahovskému stadionu. My jsme jim při jejich pochodu dělali doprovod bez toho, že bychom je nějakým způsobem šikanovali. Po příchodu do areálu strahovských kolejí se větší část studentů rozešla na ubikace, pouze ti nejaktivnější z nich s námi, kteří jsme byli přítomni, neustále diskutovali o svých problémech a vyžadovali jejich odstranění. Snažili jsme se studenty přesvědčit, že by se v této věci měli obrátit na odpovědné pracovníky a trvat na zlepšení situace v jejich kolejích. Tato diskuze probíhala celkem v klidu, i když někteří radikálnější studenti se snažili vyvolat nějaké okamžité jednání, což jsme jim nebyli schopni zajistit a tak začali být ve svém jednání agresivnější. Ani tehdy jsme vůči nim nepoužili žádný mírnější prostředek, i když došlo k nečekanému incidentu, kdy jednomu našemu kolegovi nějaký z přítomných studentů shodil z hlavy služební čepici. Vzhledem k tomu, že diskuze s protestujícími studenty nevedla k žádnému konci, dostali jsme od velitele čety příkaz tuto debatu uzavřít a postupně z místa odjíždět, abychom ukončili toto nikam nevedoucí jednání. Když odjížděla naše poslední vozidla, zjistil velitel čety, že se studenti znovu začali shromažďovat a posléze se opět vydali v průvodu za námi, aby pokračovali ve svých protestech. Dal nám proto povel k vytvoření zátarasu složeného z nás všech přítomných příslušníků, sešikovaných v zatáčce pod Strahovským stadionem. Postavili jsme se proto opět do řady a znovu očekávali příchod studentů. V té době se již situace radikálně změnila. Bylo zřejmé, že studenti jsou daleko agresivnější, než jak působili svým chováním při prvním zákroku na Malostranském náměstí a tak se dal očekávat přímý střet s nimi. Stáli jsme a čekali na jejich reakci na toto naše opatření. V té době jsme ještě nebyli vybaveni ochrannými přilbami nebo štíty a neměli jsme dlouhé bílé obušky, ale jen ty, které jsme běžně nosili do služby. Když se studenti přiblížili až na minimální vzdálenost k nám, přijelo nám na pomoc přivolané služební zásahové vozidlo s několika příslušníky Školního pohotovostního útvaru, kteří vyskákali z vozu ven, aby doplnili naší řadu. Po vytvoření naší řady, když bylo zřejmé, že přicházející studenti jsou rozhodnuti pokračovat ve svém průvodu a nezastavit se, jsme dostali příkaz, abychom vykročili směrem proti nim a zastavili jejich pochod. V ten moment byly z davu shromážděných studentů hozeny směrem proti nám první kameny. To byl ten spouštěcí mechanismus, při kterém jedna strana, pokud se cítí bezdůvodně napadena, vytváří adekvátní protiakci. Rozeběhli jsme se proti studentům, kteří se otočili a utíkali, aby se schovali ve svých ubytovnách. Běželi jsme za studenty dovnitř areálu, abychom dosáhli toho, že se vrátí do svých kolejí a již nebudou mít snahu vydat se znovu do ulic, což se nám posléze podařilo. Bohužel, někteří kolegové, kteří se nechali strhnout těmito okolnostmi, vběhli za studenty až do objektu kolejí. Studenti, kteří byli již v kolejích, otevřeli okna, křičeli a začali na nás házet různé předměty. Vzpomínám si na případ, kdy jeden z našich kolegů běžel kolem budovy koleje a asi půl metru před ním spadl skoro metrový těžký samorost, který pokud by ho zasáhl, tak by mu způsobil těžké zranění. Po tomto incidentu, který se stal již po půlnoci, a kdy bylo zřejmé, že studenti se již nepokusí o další vystoupení, většina z přítomných autohlídek dostala rozkaz odjet a na místě zůstaly jen dvě autohlídky, které monitorovaly dění v kolejích. Jednou z těchto dvou autohlídek byla i naše, ve které jsem již zase působil jako řidič. V průběhu tohoto sledování jsme podle dlouhodobě rozsvícených oken zaznamenali zvýšenou aktivitu studentů, kteří zřejmě jednali o svém dalším postupu, ale k jejich opětovnému hromadnému vystoupení v té noci již nedošlo.

Druhý den se v denním tisku a v ostatních sdělovacích prostředcích objevila krátká zpráva o tomto incidentu, která konstatovala bez bližšího vysvětlení, že na počátku tohoto studentského vystoupení byla jeho příčinou v důsledku špatně provedené práce havárie rozvodu tepla ve studentských kolejích na pražském Strahově. Proto večer, kdy byla opětovně přerušena dodávka energie v celém areálu, studenti vyšli se svíčkami demonstrativně do ulic a že na konci Nerudovy ulice byli zastaveni příslušníky SNB. Došlo ke střetnutí a několik studentů mělo být zraněno. Na celou událost reagovalo až o tři dny později Rudé Právo, ve kterém bylo druhého listopadu uvedeno, že Ministerstvo školství bylo podrobně informováno o stížnostech studentů ubytovaných v kolejích v Praze na Strahově, kteří třicátého prvního října ve večerních hodinách protestovali proti některým hrubým závadám v provozu svých ubytoven. Teprve až na základě této události projednával stížnosti studentů rektor ČVUT v Praze, který informoval zástupce studentů o opatřeních, která bude vedení ČVUT provádět, aby urychleně odstranilo kritizované závady. Ministerstvo školství se zavázalo snahy rektorátu v realizaci těchto opatření plně podporovat. Celá záležitost byla prozkoumána vládní komisí, byla zajištěna okamžitě oprava elektroinstalace v kolejích na Strahově a projednány oprávněné připomínky studentů. Následující dny po tomto zákroku byl relativní klid. V novinách se objevila pouze krátká zpráva Ministerstva vnitra o tom, že byl ze strany příslušníků proveden zákrok k udržení klidu a pořádku bez toho, aby se ozřejmilo, proč k němu došlo, jaký byl jeho průběh a jak a proč byla Veřejná bezpečnost nucena zakročit a s jakým výsledkem. Rovněž nebyl nikde uveden zákonný důvod tohoto zákroku, jeho oprávněnost, ani nebylo popsáno chování demonstrujících studentů, zejména ve druhé části tohoto zákroku. Tento neadekvátní postup ze strany vedení ministerstva, které od této doby hrálo roli „mrtvého brouka“, se později ukázal jako chybný a vyvolal následné negativní projevy v některých periodikách, ve kterých se stále více tento zákrok probíral a byl vydáván za zvůli služebních a stranických orgánů vůči lidu. Podle pozdějšího vyjádření tehdejší generální tajemník ústředního výboru KSČ a prezident republiky Antonín Novotný měl údajně rozhodnout se souhlasem tehdejšího vedoucího odboru školství ústředního výboru KSČ o rozehnání této demonstrace jednotkami Civilní obrany. Ústřední výbor následně tento zásah příslušníků schválil a prohlásil doslova, že iniciátoři této akce budou potrestáni. I když se politické vedení rozhodlo reagovat takto razantně, tak vedení Univerzity Karlovy se naproti tomu postavilo za internované studenty. Tento přístup naznačoval tomu, že atmosféra ve společnosti se měnila a vytvářelo se tak podhoubí šedesátého osmého roku. Negativní význam strahovských událostí a zejména zásah příslušníků byly důležité i proto, že je jako jednu z prvních událostí odsoudil tehdejší tisk i akademičtí hodnostáři fakult z celé republiky. Jak se později ukázalo, byla tím oslabena pozice tehdejšího vedení Komunistické strany Československa a demonstrace se stala jednou z předzvěstí Pražského jara osmašedesátého roku.

Počátkem šedesátého osmého roku bylo Ministerstvo vnitra relativně klidným resortem. V jeho čele ještě stál Josef Kudrna, který se na lednovém zasedání ústředního výboru KSČ postavil proti odvolání Novotného z funkce prvního tajemníka ÚV KSČ. Z netečnosti bylo vedení ministerstva vyrušeno už záhy a bylo nuceno se písemně vyjádřit k celé strahovské události. Tato zpráva byla předána tisku, ale přesto se s ní většina redaktorů nesmířila a pokračovala dál v napadání příslušníků SNB a stranických orgánů. Během jara se sdělovací prostředky a občané začali kriticky zajímat o činnost SNB. Ve sdělovacích prostředcích poté narůstal tlak na vyšetření strahovského incidentu a vedení ministerstva a Hlavní správy VB mu nebylo schopno odolat. Proto my všichni, kteří jsme se tohoto zákroku zúčastnili, jsme byli předvoláni na útvar Inspekce náčelníka hlavní správy a zde byl každý z nás vyslechnut vyšetřovatelem tohoto ůtvaru do protokolu, ve kterém jsme měli přesně popsat svou činnost při zmíněném zákroku. S každým z nás byl sepsán podrobný třístránkový zápis a na závěr jsme byli poučeni, že kdybychom měli být k této akci znovu vyslýcháni, měli jsme se na tento výslech a na jeho zápis odvolat. Jak čas ukázal, nebylo to nic platné. Nepříznivá reakce v tisku pokračovala a vedení MV bylo nakonec donuceno k veřejnému vyjádření, že šlo o neadekvátní zásah a na jeho základě bylo kázeňsky potrestáno sedm vybraných obětních beránků, mezi kterými byl náš velitel a šest řadových příslušníků z naší čety. Pamatuji si na to, kdy v tehdejším satirickém časopise „Dikobraz“ byla uveřejněna kresba zelené mariášové sedmy, která měla místo listů nakreslené hlavy příslušníků a pod tím text: „To je sedma, kde je však eso?“. Tím dal autor této kresby najevo svou pochybnost, že nevěří, že by za tímto zákrokem byli jen hlídkoví příslušníci, ale že tato akce měla být řízena někým jiným, vysoce postaveným činitelem. Později v denním tisku byla tato událost označena jako jedna z těch, vztahující se k historii šedesátého osmého roku, i když k ní došlo vlastně ještě v předchozím roce. Avšak diskuse kolem „strahovských událostí“ byla neustále vyvolávána a později i využita k útokům proti komunistické straně a vedoucím představitelům této strany a státu. Tyto útoky měly širší a dalekosáhlejší pozadí: začala se popírat vedoucí úloha dělnické třídy a namísto toho se hlásala „teorie elit“. Studenti byli označováni za „výběrovou a intelektuálně nejvyspělejší část mladé generace“, a proto prý měli právo kritiky na vedoucí úlohu komunistické strany. Na lednovém aktivu vysokoškoláků v šedesátém osmém roce se objevily požadavky na zrušení Československého svazu mládeže (ČSM) a na vytvoření samostatné studentské organizace. Na některých fakultách byly likvidovány organizace ČSM a byl ustaven tzv. Kongres Svazu vysokoškol¬ských studentů.

V první polovině šedesátého osmého roku se politická situace ve státě vyhrotila a postupně začalo docházet ke změnám ve vládních funkcích. Od začátku ledna pokračovalo prosincové zasedání ústředního výboru KSČ. Znamenalo počátek změn, které byly poté známé jako Pražské jaro. Byly odstartovány personální změny na všech stranických úrovních. V tisku se začala objevovat kritika vyšetřovatelů Státní bezpečnosti a jejich účast na politických procesech v padesátých letech. Kritika dopadala také na Veřejnou bezpečnost za její postup proti studentské demonstraci v říjnu šedesátého sedmého roku na Strahově. Vedení Ministerstva vnitra nebylo schopno adekvátně reagovat na kritiku a nově se vytvářející politickou i společenskou situaci. Kudrnův konzervativní postoj ke strahovským událostem vyvolal kritiku nejen veřejnosti, ale i uvnitř resortu. Kudrna byl proto později v polovině března z funkce ministra vnitra odvolán a vedením resortu byl pověřen jeho dosavadní první náměstek. Ale ani on při řízení resortu nebral na vědomí novou situaci. Šestého března deník Práce uveřejnil článek, ve kterém byl mimo jiné vysloven názor, že Antonín Novotný by měl rezignovat na funkci prezidenta republiky a v Čs. televizi byl uveden pořad o brutálním zákroku policie proti účastníkům studentské demonstrace v Praze na Strahově dne třicátého prvého října šedesátého sedmého roku. Dvanáctého března pak publikovalo Rudé právo vyjádření ministerstva vnitra k těmto strahovským událostem,

Mezitím se již v celé společnosti začaly projevovat radikální změny, které se odrážely i ve změně postojů některých občanů vůči nám, příslušníkům. Vzpomínám si například na tehdejší zimní období, kdy v Praze napadlo a udrželo se poměrně dost sněhu. Toho využívaly děti k sáňkování kdekoliv, kde byl sebemenší kopec, bohužel někdy i v pražských vedlejších ulicích, odkud se některým z nich stalo, že vyjely na hlavní ulici do plného dopravního provozu, kde se mohly dostat pod kola projíždějících vozidel. Museli jsme to řešit tak, že byl povolán vůz posypové služby, který touto ulicí projel a zamezil tak případným vážným úrazům dětí. Podobnou příhodu jsme zažili, když jsme projížděli kolem jednoho z pražských parků, kde z jeho svahu sjížděli sáňkaři až dolů na tramvajové koleje umístěné mimo vozovku, po kterých projížděly tramvaje, a někteří z nich dokonce tyto koleje přejeli a dostali se až na hlavní ulici, kde neustále projížděla motorová vozidla. Abychom zabránili případnému těžkému zranění nebo i smrti při střetu sáňkaře s některým z projíždějících tramvajových, osobních nebo nákladních vozidel, nechali jsme posypat dolní část svahu, což přijali s nevolí zejména přítomní rodiče sáňkujících dětí. Druhý den jsem si v denním tisku přečetl článek jednoho z poslanců obvodního národního výboru, který si zřejmě neuvědomil případný dosah tohoto nebezpečného sáňkování a nepochopil naše opatření, a proto je tvrdě kritizoval současně s uvedením espézetky našeho vozidla. Tuto kritiku použil, aby současně s tím vědomě napadl příslušníky a označil je za odpůrce zřízení a jejich jednání za poškozování práv občanů.

Mezitím dvacátého druhého března rezignoval A. Novotný na úřad prezidenta republiky. Dvacátého šestého března Kolegium ministerstva vnitra rozhodlo dosud jednotný Sbor národní bezpečnosti rozdělit na dvě navzájem nezávislé složky, na Veřejnou bezpečnost a Státní bezpečnost. Třicátého března byl Národním shromážděním zvolen Ludvík Svoboda prezidentem republiky a osmého dubna byla jmenována nová čs. vláda v čele s předsedou Oldřichem Černíkem. Zásadní změny se na Ministerstvu vnitra začaly dít po dubnovém zasedání ústředního výboru KSČ, na kterém byl vyhlášen Akční program KSČ. Byl odvolán dosavadní ministr vnitra a novým ministrem vnitra byl v nové vládě jmenován Josef Pavel, rehabilitovaný dříve propuštěný příslušník. Ten od počátku v rozhovorech pro sdělovací prostředky seznamoval veřejnost se svými úmysly a tím si získával její důvěru. Josef Pavel se narodil osmnáctého září devatenáctistého osmého roku a od třicátého druhého roku byl členem Komunistické strany. Jako interbrigadista se zúčastnil španělské občanské války, v letech třicátého devátého až čtyřicátého třetího roku byl internován v táborech ve Francii a v Anglii a od čtyřicátého třetího do čtyřicátého pátého roku bojoval v čs. bojových jednotkách na Západě. V poválečném Československu se poté aktivně podílel na prosazování vlivu KSČ v bezpečnostním aparátu. Odtud usiloval o upevnění a další rozšiřování pozic komunistů ve Sboru národní bezpečnosti (SNB). Ve dnech únorového převratu byl náčelníkem hlavního štábu Lidových milicí. V čtyřicátém sedmém až osmém byl vedoucím bezpečnostního oddělení Ústředního výboru KSČ. Pak přešel na Ministerstvo vnitra, kde zastával funkci náměstka ministra vnitra pro bezpečnostní věci. Byl jmenován do hodnosti generála SNB a po vzniku Ministerstva národní bezpečnosti měl na starost vybudování Pohraniční stráže. V lednu padesátého prvního roku byl však zatčen a až do padesátého třetího roku byl držen ve vyšetřovací vazbě. Třicátého prosince byl kolegiem Nejvyššího vojenského soudu odsouzen pro trestný čin velezrady k dvaceti pěti letům vězení, propadnutí všeho jmění a trvalému zbavení občanských práv. V říjnu padesátého pátého roku byl zproštěn obžaloby, propuštěn a následně rehabilitován. Ministr Pavel se ve své funkci pokusil o reformu resortu včetně práce rozvědky a zaměřil se především na kontrarozvědku. Ta se měla na místo pronásledování „vnitřního nepřítele“ zaměřit především na skutečnou kontrarozvědnou činnost. Provedl také některé personální změny a svou důvěrnou znalostí resortu byl nebezpečný mnoha pracovníkům StB. Pod jeho vedením začalo na Ministerstvu vnitra a v jeho jemu podřízených útvarech docházet ke kádrovým čistkám, projevujícím se ve vynucených změnách v řídících funkcích a řada příslušníků byla dokonce donucena ze služby odejít do civilu. Dvacátého šestého dubna vydal rozkaz o vytvoření komise pro zjišťování a posuzování nezákonných postupů příslušníků Sboru národní bezpečnosti a Sboru nápravné výchovy a sedmého května na ministerstvu vnitra byla zřízena komise pro posuzování případů nezákonného postupu příslušníků SNB a Sboru nápravné výchovy, kteří v minulých letech závažným způsobem porušovali práva občanů. Nové vedení ministerstva začalo práci Veřejné bezpečnosti preferovat, mj. i zvýšením platů. Veřejná bezpečnost se proto ministrovi stala oporou v zápase s funkcionáři StB. V polovině srpna se zdálo, že ministr Pavel svůj zápas o charakter StB vyhrál. Veškerá jeho činnost a snaha ale skončila příjezdem okupačních vojsk Varšavské smlouvy v noci z dvacátého na dvacátého prvního srpna šedesátého osmého roku.

Důsledkem všech kroků nového vedení ministerstva vnitra bylo to, že se ve sdělovacích prostředcích začaly stupňovat útoky na činnost příslušníků zejména těch ze Státní bezpečnosti, vycházející z údajných nezákonných postupů celého bezpečnostního aparátu, které dále ovlivňovaly negativní myšlení široké veřejnosti vůči celému Sboru. S tím jsme se postupně setkávali i my příslušníci Pohotovostní jednotky, protože jsme v té době byli při výkonu služby prakticky neustále na očích a ve styku s občany. Široce rozpoutané tažení mělo zřejmě za cíl diskreditovat v očích veřejnosti jakýkoliv budoucí zásah všech příslušníků proti rušitelům veřejného pořádku. Nový ministr vnitra se netajil tím, že má v úmyslu postupně rozložit jednotu Sboru a dosáhnout oslabení jeho pohotovosti a akceschopnosti. Byla připravována i novela zákona o SNB, jež by Veřejnou bezpečnost konstituovala jako samostatnou složku. My hlídkoví příslušníci jsme sledovali tento vývoj s obavami, zda se nedotkne i nás. Rozkazy ze strany vedení pohotovostní jednotky a velitelů čet v této době byly ovlivněny touto nepříznivou situací a projevovaly se rostoucí nejistotou při jejich vydávání. K tomu přispělo i to, že byla pod zřejmým tlakem zavedena pro příslušníky SNB služební čísla, která museli mít při výkonu služby všichni, zejména ti uniformovaní příslušníci viditelně připevněna na své uniformě. Služebním číslem byl kovový terčík o průměru asi tří centimetrů se zřetelně vyraženým číslem, připevněný na koženém poutku, které si příslušník zavěsil na knoflík náprsní kapsy na uniformě tak, že číslo bylo zřetelně vidět. Tato čísla nám byla přidělována při každém nástupu do služby a byla zaznamenána u každého jména v denním rozkaze, na jehož základě jsme vyjížděli do služby. Nebyl tedy problém podle tohoto seznamu zjistit jeho nositele. To mělo za následek to, že naše iniciativa a aktivita ve službě začala pozvolna slábnout. Byli jsme daleko častěji objektem stížností ze strany občanů, kteří byli o těchto číslech informování v denním tisku a začali toho hojně využívat při styku s příslušníkem, kterému vyhrožovali, že na něho budou podávat stížnost pro jeho údajně protiprávní zákrok. I když většina těchto stížností byla neoprávněná a jejich podání bylo výsledkem nálad mezi obyvatelstvem, které odrážely negativní vztah ke všem příslušníkům SNB, tak jsme přestávali sami vyhledávat protispolečenská jednání a naše činnost se postupně omezovala na řešení případů, které nám buď byly oznámeny, nebo když jsme se sami stali svědky při jejich výskytu. Princip služby byl ale zachován a my jsme stále nastupovali do svých směn podle dříve zavedeného pořádku a snažili jsme se plnit své úkoly zaměřené na ochranu společnosti před negativním jednáním ze strany některých jednotlivců, kteří tuto situaci využívali ve svůj prospěch bez ohledu na ostatní spoluobčany.

V polovině osmašedesátého roku byl náš výkon služby ještě více omezován a my jsme se ve služební činnosti, vzhledem k probíhajícímu společenskému vývoji stále více dostávali do určité izolace a s obavou jsme očekávali nějaké radikální změny a pro nás nepříznivé dopady. Dosti tomu napomáhaly sdělovací prostředky svým projevem v těchto měsících, kdy kritika naší práce ze strany společnosti nabývala stále ostřejšího charakteru. Přesto došlo k některým pozitivním posunům, které se promítly například i v možnosti nás příslušníků odjet na dovolenou do Jugoslávie, což nám bylo dříve znemožněno, protože bylo možné bez větších problémů z této země emigrovat na Západ. Možnost cestovat na zahraniční dovolenou tranzitem přes Jugoslávii jsem využil i já, když jsem na pozvání mé tety a strýce, který byl bratrem mého otce, s nimi odejel v polovině měsíce června na třítýdenní dovolenou do Bulharska. Protože to byla moje první větší zahraniční cesta, zmíním se o ní trochu podrobněji. Na tuto dovolenou jsme tehdy cestovali novým osobním autem mého strýce, což byla lahvově zelená Škoda 1000 MB a skutečně jsme díky zmíněné možnosti naplánovali cestu přes Maďarsko a celou Jugoslávii od severu až dolu na jih k bulharským hranicím. Strýc s tetou byli na tuto cestu poměrně dobře připraveni, neboť již několik let provozovali autoturistiku po Československé republice a Bulharsko již navštívili se svým dřívějším vozem Škoda Tudor. Na těchto cestách sebou vozili skládací židle a stolek včetně kufru, ve kterém měli nejnutnější hliníkové kuchyňské vybavení a petrolejový vařič k přípravě jídla. Tyto věci měli před naší cestou naskládány v zavazadlovém prostoru a na střeše auta byla připevněna zahrádka, kterou si strýc, který byl zámečníkem, vyrobil sám na míru a nechal si k ní ušít velký obdélníkový vak, ve kterém jsme vezli stany, nafukovací lehátka a spací pytle. Pro tuto cestu každý z nás na základě devizového příslibu si zakoupil v bance sto dvacet leva bulharské měny po dvanácti korunách za jedno leva pro platby v Bulharsku, dále sto nových jugoslávských dinárů po třech korunách, za které jsme si chtěli koupit nějaké věci v Jugoslávii a sto maďarských forintů po osmdesáti haléřích pro nákup benzínu na průjezd Maďarskem. Na dovolenou jsme odjeli v pátek odpoledne z Prahy a přespali jsme u strýcových rodičů, a současně mých prarodičů na Českomoravské vysočině, protože jsme se dohodli, že nepojedeme k Černému moři najednou, jak to někteří řidiči dělali, ale že vždy přespíme v nějakém autokempinku a druhý den budeme pokračovat v další cestě. V sobotu brzy ráno jsme vyjeli a po poledni jsme dojeli na Slovensko poblíž města Komárna na hraniční přechod do Maďarska, do kterého jsme se dostali po mostě přes řeku Dunaj. V Maďarsku jsme pokračovali v další jízdě na jih a k večeru jsme přijeli až na maďarsko-jugoslávské hranice. Zde jeden mladý maďarský celník provedl důkladnou prohlídku vozu a našich zavazadel, o kterou se jugoslávští celníci nezajímali. Po deseti kilometrech jsme se utábořili v jednom autokempinku na území Jugoslávie, kde jsem se po ránu setkal s jedním tamějším občanem, který když zjistil, že jsem z Československa, tak mě bouřlivě přivítal a museli jsme spolu popít. Tím chci ukázat na to, jaký kladný vliv měla návštěva prezidenta Jugoslávie u nás, a na zlepšení vztahů našich občanů s občany tohoto státu. Pokračovali jsme v další cestě středem Jugoslávie dolů na jih na hranice s Bulharskem. Cestovali jsme tehdy po nové tříproudé dálnici, na které její dva krajní pruhy byly určeny jako jednosměrné a prostřední pruh sloužil pouze k předjíždění. Večer jsme přijeli na jugoslávsko-bulharské hranice a po jejich přejetí jsme se utábořili asi deset kilometrů před hlavním městem Sofií v rozestavěném autokempinku. Zde jsem se prvně setkal s některými, pro mě jen málo vyhovujícími podmínkami pro hygienu. Za vodovod tady sloužila vodovodní trubka s několika kohoutky se studenou vodou a s dřevěným korytem sbitým ze dvou prken. Za zmínku stojí popis místního WC zařízení. Jednalo se o malý kruhový domek s několika okénky, uvnitř kterého byla betonová podlaha uprostřed s dvaceticentimetrovou dírou, vedle které byla z každé strany zabetonovaná jedna cihla. Toto zařízení bylo možné použít jen v podřepu a upotřebený toaletní papír bylo nutné odkládat do vedle přistaveného koše. Tento typ takzvaného tureckého záchodu nás provázel po celou dobu našeho pobytu v Bulharsku a kromě některých hotelů jsme se s nimi každý den pravidelně setkávali. Další den jsme pokračovali v jízdě přes celé Bulharsko od západu k východu a večer jsme se ubytovali v dalším autokempinku nedaleko města Varny, poblíž které byl náš první cíl naší cesty, autokempink Zlaté písky, kam jsme dojeli až druhý den ráno.

Tento autokempink byl místem našeho delšího zastavení v první polovině naší dovolené. Po příjezdu, když jsem se seznamoval s prostředím, upoutala mě řada tabulí s českým upozorněním, aby se odpadky házely do odpadkových košů. Pomyslel jsem si, že čeští turisté zde zřejmě nezanechali dobrý dojem, když museli být takto upozorňováni. Poté, co jsme se ubytovali na vyhrazeném místě v našich stanech, tak jsme dopoledne chodili na pláž Černého moře, kde jsme se koupali a opalovali. V poledne jsme si uvařili oběd ze zakoupených surovin a odpoledne jsme s autem pořádali cesty po cestách nedaleko Černého moře a navštěvovali jsme různé pamětihodnosti. Ve Varně jsme si prohlédli v námořním muzeu mimo jiné i zakotvenou bulharskou válečnou ponorku a navštívili jsme podmořské muzeum s mořskými živočichy Černého moře. Zajeli jsme i do města Balčik na severu Bulharska, kde jsme si prohlédli botanickou zahradu. Po určité době našeho pobytu jsme zjistili, že málo utrácíme přidělené peníze a tak nám zbývalo pro naši potřebu jejich větší množství. Začali jsme proto na obědy chodit do restaurací, někdy i hotelů. Z jídel jsme si v těch horkých dnech zamilovali bulharskou specialitu, studenou polévku Tarator, ale dala se sehnat i jiná přijatelná jídla. Ochutnávali jsme i místní destiláty, zejména koňak Plisku a další speciality. Dá se říci, že v tehdejších dobách nebyl pobyt v Bulharsku nijak finančně náročný a my jsme mohli tuto dovolenou podniknout s nižšími finančními náklady. Při svém pobytu jsme se nesetkávali u místních občanů s jakýmkoliv odmítavým postojem vzhledem k vývoji politické situace u nás. Pouze jsme zjistili, že s námi odmítali komunikovat v ruštině, pokud jsme se chtěli s nimi na něčem domluvit, i když jsme očekávali, že budou mít k tomuto jazyku blíž než my. Po deseti dnech na Zlatých pískách jsme se sbalili a odjeli jsme směrem na jih do dalšího naplánovaného autokempinku. Při této cestě jsme projeli rekreačním centrem Sluneční pobřeží, kde jsme se krátce zastavili, ale pak jsme pokračovali v cestě až přístavnímu městu Burgasu a v nedaleké zátočině jsme se ubytovali v autokempinku s mořskou pláží, která se vyznačovala tím, že pozvolna zasahovala do moře a každý, kdo měl v úmyslu si zaplavat, musel jít nejméně padesát metrů do vody, kde byla hloubka vhodná pro plavání. Také zde jsme dodržovali stejný režim pobytu v tom smyslu, že v odpoledních hodinách jsme opět projížděli autem okolní pobřeží Černého moře. To jsem se již se strýcem střídal při řízení jeho auta a mohl jsem si vyzkoušet bulharské cesty, které měly daleko do našich asfaltových cest. Navštívili jsme opět několik zajímavých míst, z nichž nejzajímavějším bylo městečko Nesebar se svou pobřežní dřevěnou architekturou, jehož stará část s přístavem se rozkládá na poloostrově, který je úzkou šíjí propojen s pevninou, a byli jsme si prohlédnout starou pirátskou loď na Slunečném pobřeží. Protože již byl konec června a nastaly školní prázdniny, začaly do tohoto autokempinku přijíždět rodiny s malými dětmi, pro které bylo toto prostředí ideálním místem. My jsme se pomalu začali připravovat na odjezd, protože jsme jeden den chtěli věnovat návštěvě Bělehradu v tehdejší Jugoslávii. Po příjezdu a ubytování jsme zjistili, že místní obyvatelé slaví státní svátek a všechny obchody byly proto zavřeny, Našli jsme pouze jedem malý obchodní dům, kde jsme mohli část svých dinárů utratit a zbytek si nechat na jídlo. Málem jsme doplatili na systém obsluhy, kdy ceny na jídelním lístku byly stanoveny pro základní část jídla a veškeré přílohy se dodatečně připočítávaly, s čímž jsme nepočítali. Po zaplacení nám zbytek peněz taktak vystačil na poplatek za přenocování v kempu, ze kterého jsme druhý den odjeli směrem do Maďarska. Na Jugoslávsko-maďarských hranicích jsme se opět setkali s oním mladým celníkem, který u nás znovu provedl kompletní celní kontrolu. Pak již nebránilo nic tomu, abychom se průjezdem přes Maďarsko dostali na náš hraniční přechod nedaleko Bratislavy a odtud opět na Českomoravskou vysočinu, kde jsme znovu přespali a vrátili se do Prahy.

Prožil jsem tak třítýdenní dovolenou u Černého moře a po jejím skončení jsem se vrátil zpět do služby. Situace v republice se mezitím nijak nezměnila. Docházelo ke stále trvajícím ostrým výpadům proti celému Sboru národní bezpečnosti, kdy bylo využito jako jedna ze záminek i znovuoživení strahovských událostí, na kterých jsme se podíleli jako organizovaný útvar pod vedením jednoho z velitelů naší první čety. Náš tehdejší postup začala vyšetřovat dokonce i vojenská prokuratura. Po návratu z mé dovolené na mne totiž čekalo nepříjemné překvapení, protože jsem byl vyzván svými nadřízenými, abych se neprodleně dostavil na vojenskou prokuraturu v Praze, na Pankráci. V té době jsme my, příslušníci spadali pod přísné vojenské soudnictví, a proto jsem byl přesvědčen, že mě při tomto předvolání zřejmě nečeká nic dobrého. Přijal mě vojenský prokurátor v hodnosti podplukovníka, aby mi sdělil, proč mne předvolal. Měl jsem mu popsat svou činnost při zákroku během strahovských událostí včetně popisu činnosti druhých příslušníků. Když jsem mu sdělil, že jsem byl v této věci vyslýchán již vyšetřovatelem inspekce náčelníka Hlavní správy VB a že se odvolávám, tak jak mi bylo řečeno, na tuto svou původní výpověď, bylo mi naznačeno, že tato výpověď není v současné době podstatná a že budu vyslýchán k této věci znovu. Když jsem se ho ptal na důvod, řekl mi, že je nutno celou věc znovu přešetřit, aby se řádně zadokumentovala činnost všech tehdy přítomných a jejich podíl na tomto služebním zákroku. Jednal se mnou takovým způsobem, že jsem se nezdržel a řekl mu, že si připadám jako zločinec, ačkoliv jsme tehdy postupovali v souladu s tehdy platným zákonem o SNB. Prokurátor mi však sdělil, že je nutné přesně prověřit, kdo a jak se čeho dopustil, v čem porušil zákony a zjistit jeho podíl na případné trestní odpovědnosti. S tím mě propustil a já odešel s nepříjemným pocitem, že budu vyšetřován za něco, čehož jsem si nebyl vědom, a že bych mohl být i odsouzen. Šetření vojenské prokuratury však nebylo nikdy dokončeno a později bylo uzavřeno.

V červenci a v začátku srpna se celospolečenská situace v našem státě ještě více vyostřila. Jak je známo, ze strany Sovětského Svazu byl činěn stále větší tlak na provedení změn u nás, které neprobíhaly zřejmě tak rychle, jak si sovětští protagonisté představovali. Bylo jen otázkou krátkého času, jak tato situace dospěje a jakým způsobem se bude dále vyvíjet a řešit. Vedení KSČ bylo čtvrtého července pozváno na jednání s představiteli států Varšavské smlouvy do Varšavy o vnitřních poměrech v ČSSR. Předsednictvo ÚV KSČ se posléze rozhodlo navrhnout místo společné schůzky dvoustranná jednání. Na schůzce ve Varšavě představitelé Bulharska, Maďarska, NDR, Polska a SSSR schválili otevřený dopis adresovaný KSČ, ve kterém se uvádělo, že podle jejich názoru se v Československu organizačně stmelila kontrarevoluce. Dopis byl velmi vážným varováním se znatelnými prvky hrozby. Předsednictvo ÚV KSČ schválilo odpověď na varšavský dopis, kde vyvracelo neopodstatněné obvinění a neoprávněnou kritiku a byla v něm odmítnuta myšlenka o internacionální pomoci bránit socialismus v jiné zemi. Po zveřejnění varšavského dopisu i odpovědi na něj vypukla lavina souhlasných rezolucí, telegramů a dopisů ze strany veřejnosti. Koncem července a začátkem srpna se v železničním vagoně v Čierné nad Tisou setkali členové vedení KSČ a KSSS. Jednání bylo značně dramatické, když jedna část vedení KSČ se ztotožňovala se sovětskými argumenty. Sovětská strana vystupňovala tlak na československou reformu, žádné dohody nebyly sice podepsány, avšak sovětská delegace odjížděla s představou slibu vedení KSČ, že bude bojovat proti antisocialistickým silám. Koncem července Moskevská Pravda otiskla dopis 99 zaměstnanců pražské Pragovky s výzvou k mocenskému zásahu ze strany SSSR. Začátkem srpna v Bratislavě proběhla schůzka pěti představitelů států s vedením KSČ. Přijaté prohlášení naznačilo, že „bratrské“ strany nikomu nedovolí vrazit klín mezi socialistické státy a že problémy vyřeší vzájemnou pomocí a podporou“.

V rámci omezeného výkonu služby jsme byli i nadále hromadně vysíláni k výkonu různých bezpečnostních opatření, kde byl očekáván značný výskyt občanů, abychom zde zajišťovali zejména veřejný pořádek. Jednou takovou akcí, při které jsme byli nasazeni, byla mimořádná návštěva tehdejšího prezidenta Jugoslávie. Ve dnech devátého až jedenáctého srpna v Praze pobýval prezident Jugoslávie Josip Broz-Tito. Jeho návštěva přispěla k převažujícímu optimismu a nadějím, že nebezpečí zásahu ze strany pěti států nehrozí. Tento prezident tehdy získal u značné řady našich občanů určitou autoritu, která byla ovlivněna jeho ne vždy souhlasným postojem vůči politickému smýšlení a postupům tehdejších představitelů Sovětského Svazu. Byl tedy předpoklad, že jeho návštěva vzbudí značnou pozornost a zejména zajištění veřejného pořádku během jeho příjezdu na Pražský Hrad bude vyžadovat přijetí takového opatření, které by zajistilo hladký průběh této návštěvy. Celá pohotovostní jednotka včetně mě byla vyslána k zajištění prostoru na Hradčanském náměstí a já jsem byl zařazen do formace příslušníků umístěné před branou prvního nádvoří. V době příjezdu kolony vozidel z Ruzyňského letiště bylo náměstí zcela zaplněno lidmi, kteří prezidentovi Titovi provolávali slávu a chtěli se přiblížit co nejblíže až k jeho automobilu, ve kterém seděl. Koloně se díky našemu opatření podařilo bez větších potíží dojet až na první nádvoří a po příjezdu za nimi byla zavřena hlavní brána. Přesto někteří přítomní diváci měli v úmyslu tuto bránu přelézt, v čemž jsme jim pochopitelně zabránili. Po slavnostní přehlídce prezident Tito pozdravil přihlížející a odešel do reprezentačních místností Pražského Hradu, odkud ještě z okna pozdravil přítomné občany. Po jejich rozchodu naše opatření skončilo a já jsem probíhal přes všechna nádvoří na druhý konec Pražského hradu, kde byly přistaveny autobusy, které nás dopravily na tuto akci. Jak jsem spěchal, stačil jsem zaregistrovat, že proti mně chvátá jiný příslušník, se kterým jsem se letmo pozdravil, aniž bych měl v úmyslu se s ním zastavit. Když jsem ho minul, tak asi po pěti metrech jsem náhle zjistil, že mi tento příslušník připomíná někoho, koho jsem znal ještě z doby, kdy jsem ani neuvažoval, že budu sloužit. Vybavilo se mi jeho jméno, otočil jsem se a zavolal na něho. On se také zastavil, vrátil se ke mně a já jsem s překvapením zjistil, že to je skutečně můj bývalý spolupracovník klempíř Standa, vášnivý obdivovatel parašutismu, o kterém jsem již dříve psal, který se již před nástupem na vojenskou základní službu tímto sportem ve Svazarmu aktivně zabýval. Setkání s ním na hradním nádvoří za těchto okolností, kde jsme se potkali jako příslušníci, bylo pro nás pro oba překvapivé. Protože bylo málo času a on také pospíchal, řekli jsme si jen, kde jsme oba služebně zařazeni. Standa mi stačil říci, že slouží na místním oddělení, v jehož náplni bezpečnostní činnosti je i ochrana objektu Pražského Hradu, zejména v nočních hodinách. Řekl mi ještě, že získal byt nedaleko Hradu a že uvažuje o tom, že by změnil místo a obsah svého služebního zařazení. S tím jsme se rozloučili a já pospíchal dál. Tímto shledáním však setkání se Standou neskončilo, a pokračovalo v dalších letech, jak se o tom dále zmíním. V této době jsme zaznamenali návrat tehdejšího velitele druhé čety, který ukončil své denní studium na střední odborné škole MV a vrátil se zpět v hodnosti podporučíka. Okamžitě byl znovu zařazen na velitelskou funkci a postupně se seznamoval s novými příslušníky, kteří po dobu jeho nepřítomnosti nastoupili k Pohotovostní jednotce. Připomínám znovu jeho osobu, protože moje budoucí působení u VB bylo provázáno i s jeho další činností.

Vývoj však spěl ke svému brzkému vyvrcholení. Ještě sedmnáctého srpna došlo v Komárně k setkání maďarského vůdce Jánoše Kádára s Alexandrem Dubčekem. Zde mu Kádár tlumočil značnou nespokojenost Moskvy s vývojem v Československu a poukazoval na vážné důsledky z toho plynoucí, spočívající v možné vojenské intervenci. Jenže to už se blížil dvacátý první srpen a nás čekaly opět podstatné změny, které se odrazily v našem přístupu ke všem událostem, se kterými jsme se setkali. Strahovské události ze šedesátého sedmého roku byly později označovány za jednu z prvních a hlavních příčin, na základě kterých se značná část naší společnosti radikalizovala a přispěly k tomu, že se postupně zvyšoval tlak na změnu našeho dosavadního společenského zřízení. Tomuto procesu se nevyhnula činnost Sboru, jehož příslušníci byli stále pod větším tlakem, což se zákonitě odrazilo ve výkonu jejich služby. Zákrok Veřejné bezpečnosti při Strahovských událostech byl později některými historiky dokonce přirovnáván, jako že to byl malý sedmnáctý listopad z osmdesátého devátého roku. Určitou změnu přineslo až následující období, kdy došlo k události, která měla za následek, že další vývoj v naší společnosti byl poznamenán obsazením Československa vojsky Varšavské smlouvy. Jak jsme se později dozvěděli, začalo dvacátého srpna v Praze ve čtrnáct hodin zasedat předsednictvo ÚV KSČ a v jeho průběhu přišla ve dvacet tři hodin, třicet minut první zpráva o obsazování republiky vojsky socialistických států ze SSSR, NDR, Polska, Maďarska a Bulharska. Za této dramatické situace byl schválen rozkaz tehdejšího ministra obrany, aby armáda, Sbor národní bezpečnosti a Lidové milice nekladly odpor a bylo vydáno provolání Všemu lidu Československé socialistické republiky, v němž se uvádělo, že vojska obsazují ČSSR proti vůli ústavních orgánů a bez jejich vědomí.

– Kapitola osmá –

Služba od 21. srpna 1968
až k srpnu 1969

Jak se v činnosti našeho útvaru odrazily události, ke kterým došlo mezi dvacátým a dvacátým prvním srpnem šedesátého osmého roku? Bylo to tak, že jsem od počátku tohoto měsíce spolu se svými kolegy stále nastupoval na své pracovní směny podle zavedeného harmonogramu služeb bez toho, že bychom očekávali nějaké mimořádné podstatné změny. Pravidelně jsem nastupoval na noční a denní směny a jako řidič služebního vozidla jsem se stále zdokonaloval v jeho řízení a spolu s určeným velitelem vozu a případně i s další osádkou jsme stále pravidelně vyjížděli do některého z přidělených obvodů v Praze vykonávat svou hlídkovou činnost. Tak tomu bylo i v noci z dvacátého na dvacátého prvního srpna, kdy jsem opět nastoupil jako řidič s přiděleným vozem na noční směnu. Naše autohlídka, ve které byl kromě mne velitelem vozu starší praporčík a ještě jeden mladší člen osádky, vyjela po dvacáté hodině do přiděleného obvodu, kterým pro nás tehdy byla Praha 10. Jako vždy jsme zprvu zajeli na obvodní oddělení, kde jsme od operačního důstojníka dostali instrukce se zaměřením, čemu se máme v průběhu služby v tomto obvodě především věnovat. Byl to jako vždy dohled nad veřejným pořádkem, kontrola zaparkovaných vozidel a pohyb osob na parkovištích v místech, kde docházelo k případům jejich odcizení včetně pátrání po hledaných a pohřešovaných osobách. V průběhu prvních hodin této služby jsme mimo sledování situace v projížděných místech hovořili i o některých událostech, ke kterým ve společnosti docházelo. Nic ale nenasvědčovalo tomu, že by mělo dojít během této noci k nějaké mimořádné události. Služba nám pomalu ubíhala jako v jiných dnech. Někdy krátce před půlnocí jsme se rozhodli zajet si na krátké občerstvení do Vršovického vlakového depa, které mělo celonoční provoz. Krátce na to volal naši autohlídku prostřednictvím radiostanice operační důstojník Městské správy, který nám dal příkaz, abychom odjeli na adresu v jedné z ulic v přiděleném rajonu, kde na nás měl čekat příslušník s krycím funkčním označením, kterému jsme se měli hlásit. Nebylo nám zprvu jasné, o koho se jedná, ale já jsem se rozjel na uvedenou adresu, abych splnil daný příkaz. Během jízdy jsme uvažovali, o koho by se mohlo jednat, ale podle označení, tak jak nám je operační důstojník sdělil, nám stále nebylo jasné, o koho půjde. Až v průběhu cesty, když jsme se blížili k uvedené adrese, jsem si podle názvu ulice uvědomil, že někde v těchto místech bydlí náčelník Městské správy Praha, tedy náš nejvyšší velitel v Praze, a že by to mohl být on, kterému jsme se měli hlásit. Po příjezdu na místo se ukázalo, že jde skutečně o náčelníka Městské správy a proto velitel vozu okamžitě přesedl na zadní sedadlo, aby mu uvolnil místo na předním sedadle. Od náčelníka jsem dostal pokyn, abych ho zavezl na bývalou Hlavní správu Veřejné bezpečnosti v Praze, sídlící tehdy v ulici Na Perštýně. Jel jsem tedy předepsanou čtyřicetikilometrovou rychlostí a během této jízdy jsme se od něho dozvěděli, že vůbec neví, proč byl vyrozuměn a že z toho nemá dobrý pocit. Od nás se dozvěděl, že v našem rádiovém provozu nebyla zmínka o nějaké mimořádné události a že tedy ani my netušíme, proč se musel na Hlavní správu dostavit.

Po příjezdu k Hlavní správě nám náčelník Městské správy nařídil, abychom na něho počkali, než se vrátí a odešel dovnitř. Zaparkovali jsme na ulici před vchodem a čekali jsme na něho, aniž bychom věděli, co se vlastně odehrává. Z nedalekého místního oddělení k nám krátce na to přišel příslušník vykonávající té noci funkci stálé služby a ptal se nás, zda nevíme, co se děje, protože byl vyzván, aby vyrozuměl náčelníka svého místního oddělení, který se měl okamžitě dostavit na útvar. Nemohli jsme mu nic říci, protože jsme sami nic nevěděli. Čas pomalu ubíhal a my jsme stále nevěděli, co se děje. Já jsem tu noc měl u sebe malé tranzistorové rádio, které jsem zapnul, a tak jsme mohli sledovat vysílání československého rozhlasu. Poslouchali jsme zprávy, které začaly být pro nás po chvíli nepochopitelné. Chvíli před druhou hodinou ranní hlasatel rozhlasu vyzval všechny posluchače, aby zůstali u svých přijímačů, nevypínali je a vzbudili své sousedy, protože bude vysílána důležitá zpráva. Hlasatel sice tuto zprávu začal vysílat, ale jejího konce jsme se však nedočkali. Bylo nám zřejmé, že se děje něco mimořádného a tak jsme se začali zajímat o vše, co se kolem nás dělo. Nejprve jsme spatřili projíždět automobil zn. Volha s civilním číslem, ve kterém seděly čtyři osoby v maskovacích oděvech. Krátce na to kolem nás projížděla jiná Volha se sovětskou státní poznávací značkou a zaslechli jsme i táhlé hučení, jehož zdrojem byly, jak jsme později zjistili, motory přilétávajících a přistávajících letadel. Po nějaké chvíli vyšla z budovy Hlavní správy skupina osob v civilních oděvech, mezi kterými náš velitel vozu spatřil jednoho svého známého příslušníka. Rozeběhl se za ním, aby zjistil, co se vlastně děje a když se k nám potom vrátil, informoval nás, že ruská vojska nečekaně překročila československé státní hranice a jejich vojáci všemi směry táhnou na Prahu. V ten moment jsme si uvědomili, že dochází v našem státě k nepředpokládané situaci, o které nevíme, jak skončí. Pochopili jsme, že tento stav zřejmě nastal v důsledku trvalých rozporů našeho státního a politického vedení s vedením Sovětského Svazu, o kterých jsme byli již průběžně informováni sdělovacími prostředky. Čekali jsme proto, co se bude dále dít. Za chvíli vyšel z budovy Hlavní správy náčelník Městské správy a řekl, nám, že asi již víme, co se děje a přikázal nám, abychom ho odvezli do sídla Městské správy, které bylo nedaleko Hlavní správy, tehdy v Konviktské ulici v Praze 1. Po příjezdu před Městskou správu nás opustil a přikázal nám, že se máme ohlásit radiostanicí operačnímu důstojníkovi, s tím, že jsme splnili úkol a že jsme nyní k další dispozici. Před Městskou správou již stálo připravené zásahové vozidlo s jedním z velitelů naší čety a s několika uniformovanými příslušníky. Operační důstojník nám poté nařídil, abychom odjeli a postavili se před hlavní vchod do sovětské ambasády a pravidelně hlásili, co se tam bude odehrávat.

Podle rozkazu jsem odjel se služebním vozidlem a s osádkou na určené místo. Hlavní vchod na sovětskou ambasádu tehdy byl na konci vedlejší ulice vedoucí k nedalekému parku Stromovka a před ním byl prostor pro parkování návštěvních vozidel. Postavil jsem se s vozidlem na toto parkovací místo, které bylo neobsazené, a stál jsem asi pět metrů čelem proti vchodovým dveřím, které byly zavřené a bez pohybu jakýchkoliv osob. To bylo krátce po druhé hodině a my jsme kromě sledování situace kolem nás neustále poslouchali tranzistorové rádio, ze kterého však už nezazněly žádné zprávy. V okolí ambasády byl poměrně klid, až po chvíli začaly po hlavní silnici jezdit automobily, hlavně taxislužby, jejichž řidiči se zřejmě už dozvěděli, co se děje a neustále troubili, aby vzbudili již spící lidi. Po krátké době přijel před vchod do ambasády vojenský terénní vůz zn. Gaz, ze kterého vystoupilo několik vojenských důstojníků, kteří vešli dovnitř, když se předtím podívali směrem k nám, ale nic dalšího neučinili. Vozidlo i s důstojníky posléze odjelo a místo něho po chvíli přijel vojenský nákladní automobil, ze kterého vyskákali vojáci se samopaly a okamžitě zahájili ostrahu vchodu na ambasádu. Stáli jsme proti sobě, oni se samopaly a my s pistolemi, ale z jejich strany nebyl učiněn žádný pokus nás zadržet nebo odzbrojit. To už se ale blížilo ráno a vojenští důstojníci, zda to byli titíž, to nevím, se opět vrátili a vešli do již chráněného objektu. Postupně začala přijíždět další vojenská vozidla s vojáky, mezi kterými jsme spatřili i radiovůz s anténou, která zaparkovala na příjezdové cestě a prakticky nás uzavřela. Ani poté však vůči nám nikdo z vojáků nebo důstojníků nezakročil, aby nás z našeho místa vykázal nebo zajistil, pouze jsme byli pod stálým vizuálním dohledem. To už bylo ale ráno a první nedaleko bydlící občané, kteří se již dozvěděli, k čemu došlo, se přišli před ambasádu podívat, aby zjistili na vlastní oči, že jsme skutečně byli obsazeni. Dočkali jsme se z jejich strany dříve nepředstavitelného chování, protože když nás spatřili a zjistili, že zde stojíme již téměř celou noc, tak někteří z nich nám přinesli horký čaj a něco k jídlu. Pochopili zřejmě, že jsme stejnou obětí napadení jako oni, a proto nám tímto způsobem dali najevo, že máme v této době držet spolu. Někdy okolo desáté dopolední hodiny se snažilo několik desítek občanů v čele s českou vlajkou dostat se k bráně velvyslanectví, kde chtěli demonstrovat svůj odpor proti tomuto zásahu. Bylo jim však v tom okolostojícími vojáky zabráněno a oni se ke svému protestu před sovětskou ambasádou nedostali.

Pokračovali jsme ve sledování vyvíjející se situace před sovětskou ambasádou, o které jsme pravidelně podávali zprávy a čekali jsme na konečné rozhodnutí našeho velení, přestože naše noční služba již dávno skončila. Zůstali jsme na místě však asi až do šestnácté odpolední hodiny, kdy nás přijela vystřídat další naše autohlídka, která byla vpuštěna na naše místo. Velitel vozu této autohlídky nám řekl, že máme okamžitě odjet na základnu s tím, že byla vyhlášena stoprocentní pohotovost a že se máme hlásit u velitele čety. Odjeli jsme ze stanoviště a já jsem věděl, že musím ještě natankovat benzin do nádrže služebního automobilu, tak jak to bylo vždy povinností před koncem každé směny. Jenže při průjezdu Prahou jsme zjistili, že všechna benzinová čerpadla jsou obležena řidiči, kteří se snažili za každou cenu natankovat pohonné hmoty do svých vozů. U každého čerpadla byly až několik desítek metrů dlouhé kolony vozidel, jejichž řidiči se domáhali pohonných hmot. Nezbylo mi nic jiného, než u jednoho čerpadla předjet všechna čekající vozidla a přednostně natankovat, jak mi to tehdy platné dopravní předpisy umožňovaly. Po příjezdu na základnu nám velitel čety potvrdil, že byla vyhlášená pohotovost a že tedy zůstáváme na útvaru až do jejího konce, přičemž nebylo zřejmé, kdy bude odvolána. Dostali jsme souhlas zajet si do svých domovů pro nezbytné věci a pak se zase vrátit na útvar. Zavezl jsem osádku do jejich bydlišť a sám jsem zajel ke svým rodičům, které jsem informoval o situaci a o svém dalším působení s tím že nevím, kdy se vrátím. Po příjezdu zpět, když jsem přivezl i osádku, pro kterou jsem zajel, nám bylo řečeno, co se vlastně stalo a že skutečně došlo k obsazení Československa vojsky Varšavské smlouvy. Zároveň jsme byli informováni o některých případech, s kterými se během noci a v průběhu dne naše autohlídky setkaly. Například autohlídka, v té noci velena do služby v obvodu Prahy 6, když zaznamenala zvýšenou frekvenci příletu letadel přistávajících na letišti v Ruzyni, jela zjistit, co je toho příčinou. Při příjezdu se setkala s protijedoucí kolonou vojenských vozidel a tanků, která se chystala odjet do vnitřní Prahy. Vedl ji důstojník sovětské armády, a protože osádka autohlídky nevěděla, o co se jedná, tak se domnívala, že jde o nějaké cvičení vojsk Varšavské smlouvy a tomuto důstojníkovi se zahlásila. Jaké bylo překvapení této osádky, když byla zadržena a umístěna do jedné z místností ruzyňského letiště na delší dobu, než byla propuštěna. Další autohlídka zase vykonávala službu v Praze na Vinohradské třídě a stala se nepřímým účastníkem tzv.“boje o rozhlas“, kde se demonstrující Pražané dostali do střetu s vojáky, kteří měli za úkol obsadit rozhlas, aby se zamezilo ilegálnímu vysílání zpráv o okupaci Československa do republiky a do světa. Při tomto střetu byl mimo jiné převrácen tramvajový vůz, zapálen autobus a jeden tank. Dům proti budově rozhlasu byl zcela vypálen. Během tohoto střetu se i střílelo, protože autohlídka přijela na základnu s prostřelenými předními dveřmi služebního auta. Bylo nám řečeno, že v pohotovosti zůstaneme asi delší dobu a že se tedy máme ubytovat. Ubytování bylo pro nás zajištěno v nedaleké školní budově, kde jsme v tělocvičně měli rozložená nafukovací lehátka a spací pytle, což byla součást našeho vybavení. Poté nám bylo řečeno, že budeme podle potřeby střídavě veleni do služeb i s našimi vozidly na území celé Prahy. Současně se provádělo zabezpečení naší základny dislokované v Praze 10, které spočívalo v tom, že proti vjezdové bráně byl postaven kulomet s obsluhou, který měl zabránit vjezdu nepovolaných vozidel, protože se předpokládalo, že by nás mohl přijet někdo obsadit.

Náš hlavní úkol spočíval v tom, že jsme jako osádky autohlídek, které byly pravidelně vysílány do vnitřní Prahy, měli informovat vedení Městské správy o všem, k čemu v ulicích dochází. V průběhu těchto výjezdů jsme se setkávali s občany Prahy, kteří nás dekorovali malými červenomodrobílými trikolorami, u nichž na některých byly černé smuteční pásky. Také já jsem jednu takovou trikoloru obdržel. My jsme se naopak snažili na naše vozidla umístit československé vlajky, abychom tím oznamovali naši sounáležitost s českým lidem. Od nich jsme dostávali výtisky některých novin ilegálně zhotovených, nebo prostě jen písemnosti obsahující nejnovější zprávy o tom, co mělo probíhat při jednání v nejvyšších státních a stranických orgánech a reakce našich politických a stranických představitelů na probíhající obsazování republiky. V prvních dnech okupace, nebo spíše v nočních hodinách jsme zaznamenali snahy několika skupin našich občanů, které se zaměřovaly na ničení všech orientačních ukazatelů, zejména dálkových tabulí, aby byla, jak nám bylo řečeno, ztížena okupačním vojákům orientace ve městě a následně i v celém státě. Protože neustále hrozilo, že okupační vojáci, kteří zprvu vůbec nevěděli, kam jsou přesouváni a domnívali se, že letí do Západního Německa, byli vystresovaní z celé situace a z negativního přijetí ze strany našich občanů, a proto mohli zejména v noci použít zbraně, což se nejméně v jednom případě stalo, tak byla na území Prahy neoficiálně vyhlášena určitá forma takzvaného „stanného práva“ a občané byli vyzýváni, aby se v noční době od 22.00 do 05,00 hodin zdržovali raději doma. Od této doby byla Praha v noci liduprázdná. V průběhu naší pohotovosti jsem byl později několikrát velen se služebním vozidlem k ochraně budovy rozhlasu, kterou ruští vojáci, když ji před tím vyklidili, ji posléze předali určeným zástupcům. Zaměstnanci rozhlasu byli nuceni již předtím odejít a tak byla budova rozhlasu prakticky prázdná. Našim úkolem bylo zabránit vstupu nepovolaných osob a zejména nepřipustit jeho vyrabování. V průběhu tohoto střežení jsem měl se svými kolegy navštívit některé provozní místnosti a seznámit se s jejich vybavením, které prakticky nebylo od zasahujících vojáků poničeno. V noční době jsem vykonával službu venku před rozhlasem, který byl neustále obklíčen vojenskými vozy, postavenými ve vedlejších ulicích, na kterých byly instalovány těžké kulomety, za kterými ve dne i v noci seděli vojáci, a jak jsme zjistili, s prsty na jejich spouštích, aby mohli okamžitě zahájit palbu. V noční době jsem se proto s vozidlem v okolí rozhlasu nepohyboval a vždy jsem zaparkoval pod pouličním osvětlením, abychom byli dobře vidět. Také příslušníci z místního oddělení, kteří s námi u rozhlasu vykonávali pěší hlídky, si přišli do našeho vozidla sednout, protože nechtěli riskovat, že by mohlo být po nich stříleno. Jak jsme zjistili, bylo to moudré opatření, protože jednou v noci kolem druhé hodiny se z jedné z vedlejších ulic ozvala kulometná dávka, na kterou z další ulice reagoval další výstřel. Domysleli jsme si, že zřejmě některý z hlídkujících vojáků usnul a ve spánku stiskl spoušť kulometu a jeho druhý kolega z další ulice se lekl a reagoval stejně. Během této pohotovosti jsem byl účastníkem řady událostí, z nichž jedna z důležitějších byla ta, kdy jsem já a několik dalších kolegů s vozidly byl vyslán vyjet v noci pod velením velitele čety do Prahy na náměstí na Klárově, odkud vedla vedlejší příjezdová cesta na Pražský Hrad. Zde jsme měli zajišťovat ochranu příjezdu delegace státních představitelů, kteří byli při jednání v Moskvě zadržováni a poté propuštěni a vraceli se domů. Byli jsme na místě pár hodin, ale delegace jsme se nedočkali, protože jela zřejmě po jiné cestě.

Obsazení naší republiky vojsky Varšavské smlouvy považovala drtivá většina našich občanů z počátku za akt agrese a nebyla ochotna se s ním smířit. Stejné to bylo mezi námi příslušníky, už také proto, že k němu došlo v nočních hodinách a bez jakéhokoliv předchozího varování, pokud za něj nepovažujeme to, co bylo našim nejvyšším a státním představitelům naznačováno při všech jejich jednáních především s představiteli Sovětského svazu. Naše jednání a chování v prvních dnech po příchodu vojsk směřovalo především k tomu, abychom projevili svůj názor, který byl v drtivé většině shodný s názorem lidí, se kterými jsme se v ulicích Prahy setkávali. Téměř všichni příslušníci odsoudili zprvu toto obsazení jako protiprávní, přesto se našel mezi námi jeden kolega, který veřejně projevil svůj souhlas s přítomností vojsk a snažil se ji před námi obhajovat. Byl proto některými kolegy prohlašován za zrádce a šikanován. Chci v krátkosti objasnit, co tohoto kolegu vedlo k tomu, že tehdy jako jediný vystupoval v roli obhájce této, pro naši republiku podstatné události. Tento příslušník byl původně vojákem z povolání a byl během své vojenské služby vyslán ke studiu ve vojenském učilišti v Moskvě. Zde se blíže seznámil se svými ruskými spolužáky a po skončení studia s nimi nadále udržoval kontakty. Byl pravděpodobně velmi dobrým vojákem, protože získal během své služby řadu vyznamenání, což se jen tak každému nestávalo. Zřejmě se však během studia naučil se svými druhy holdovat alkoholu až nad únosnou míru a tento zvyk si sebou přinesl do Československa. To bylo asi příčinou, že u armády dosáhl pouze hodnost nadporučíka a po určité době ji musel opustit. Podal si žádost o přijetí ke službě u Veřejné bezpečnosti a byl přijat. Jako začínající příslušník byl zařazen k pohotovostní jednotce a byla mu přiznána hodnost podpraporčíka, protože tehdy nebývalo zvykem, aby vedení Ministerstva vnitra vojákovi z povolání, který přešel do služeb u SNB, okamžitě přiznalo jeho původní hodnost. Bohužel stejná situace nastávala recipročně i u armády, kdy příslušník, který byl vyňat z vojenské evidence a který byl po skončení svého služebního poměru znovu zaevidován, tak mu byla přiznána původní vojenská hodnost bez přihlédnutí k tomu, jakou hodnost a vzdělání během služby u SNB dosáhl. Pokud budu dál hovořit o onom příslušníkovi, tak jen v tom smyslu, že mu bylo vedením Městské správy po jeho nástupu přislíbeno, že bude do důstojnické hodnosti v krátké době jmenován. Proto tento náš nový kolega, aby se zviditelnil, vystupoval aktivně na některých služebních shromážděních, vzpomínám si na jedno z nich, kdy při jednom svém vystoupení tvrdě kritizoval zejména mladší kolegy, kterým vytýkal nedostatek profesionálního přístupu ke službě. Jenže k jeho jmenování do důstojnické hodnosti stále nedocházelo, a když zjišťoval, proč tomu tak není, bylo mu sděleno, že jako hlídkový příslušník není na důstojnické funkci a proto nemůže být povýšen. Řešil to tedy tím, že zažádal o přeložení na místní oddělení v Praze, kde vykonával funkci vedoucího směny. Bohužel, v té době začal během služby ve zvýšené míře popíjet alkohol, což se o něm jeho nadřízení brzy dozvěděli, a tak se k jeho jmenování do důstojnické hodnosti nijak zvlášť neměli. Když později zjistil, že ani v této funkci nemá naději na povýšení, vrátil se na základě své žádosti znovu na pohotovostní jednotku, což se stalo krátce před srpnovými událostmi. Jeho názory v souvislosti s hodnocením nastalé situace byly ovlivněny jeho působením v armádě a zřejmě vyplynuly z obsahu vzdělání, které získal během studia v Sovětském svazu. Svůj názor nezměnil ani tehdy, když mu bylo vyhrožováno a dá se říci, že byl jediným z nás, kdo ve svém přesvědčení vytrval.

V srpnu šedesátého osmého roku Pavel odmítl sovětskou okupaci a jeho odvolání z funkce bylo jednou z hlavních podmínek „normalizace“ nadiktovaných sovětskou stranou při srpnových čs.-sovětských jednáních v Moskvě. Již třicátého srpna byl nucen podat demisi a v následujícím období byl opět považován za osobu nepřátelskou režimu. Patřil mezi osoby sledované Státní bezpečností - i kvůli svým stykům s ostatními interbrigadisty a tzv. reformními komunisty. Zemřel v roce 1973. Ministrem vnitra byl jmenován Jan Pelnář, původním povolání zedník, absolvent Ústřední politické školy ÚV KSČ, v padesátém čtvrtém až šedesátém osmém roce byl předsedou západočeského Krajského národního výboru se sídlem v Plzni, od padesátého čtvrtého roku byl členem Ústředního výboru KSČ. Ve funkci ministra vnitra byl od třicátého prvého srpna šedesátého osmého roku a začátkem šedesátého devátého roku v souladu s přijatým zákonem o československé federaci, podle kterého se dnem prvního ledna šedesátého devátého roku resort ministerstva vnitra změnil na federální ministerstvo vnitra, se stal federálním ministrem vnitra. V této funkci setrval až do dvacátého osmého ledna sedmdesátého roku, kdy byl na tomto postu nahrazen ministrem Radko Kaskou, který vykonával tuto funkci až do dvacátého osmého února sedmdesátého třetího roku. Vedle federálního ministra vnitra byli od šedesátého devátého roku voleni i oba republikoví ministři, kteří odpovídali za svůj rezort v rámci republik. Tento triumvirát trval až do doby, kdy bylo Československo rozděleno na dva samostatné nezávislé státy.

Jakmile bylo zřejmé, že i přes protesty v zahraničí se vojska nestáhnou a dojde k jejich dlouhodobému pobytu v Československu, začali někteří příslušníci, zejména ti starší postupně měnit svůj názor na tento z našeho tehdejšího pohledu nepřátelský akt. V té době vznikla manipulativní média, jakými byly noviny „Zprávy“ nebo rozhlasová stanice „Vltava“, jejichž úkolem bylo pozitivně ovlivňovat myšlení čtenářů a posluchačů ve prospěch provedených opatření vůči Československé republice. Jeden z těchto příslušníků, onen praporčík, se kterým jsem byl dříve zařazen do autohlídky určené ke sledování a ochraně vývěsních skříněk na čínské ambasádě, začal na náš útvar přinášet a zajišťovat distribuci prvních výtisků „Zpráv“, vydávaných vedením spojeneckých vojsk, ve kterých se autoři jednotlivých článků snažili objasnit důvody přítomnosti okupačních vojsk v naší republice. Byl to po delší době jediný pravidelně vycházející zdroj informací, protože vydávání našeho obvyklého denního tisku bylo dočasně pozastaveno a nahrazeno ilegálně vydávanými tiskovinami. Proto bylo jasné, že obsah pravidelně vydávaných „Listů“ začal postupně ovlivňovat názory jejich čtenářů i nás příslušníků na příčiny vstupu vojsk do naší republiky. Přispěly k tomu i politické změny ve společnosti, ke kterým došlo koncem roku a které měly vliv na myšlení většiny občanů v našem státě, kteří byli již unaveni z neustálých snah o pořádání masových protistranických, protisocialistických a protisovětských vystoupení a začali stále častěji požadovat klid a pořádek. Nové vedení Ministerstva vnitra začalo prosazovat konsolidaci v celém SNB a nás příslušníky VB postupně vracet k veřejnobezpečnostnímu výkonu služby s úkolem působit proti těm silám, které se snažily neustále hromadně narušovat veřejný klid a pořádek v Praze. Začali jsme se znovu stávat činitelem, který bylo možné nasazovat proti těmto vystoupením a plnit tak v rámci zákona o SNB stanovené hlavní úkoly a opatření. I my, příslušníci pohotovostní jednotky, jsme byli stále více orientováni na postupný přechod k běžnému výkonu služby a na plnění stanovených úkolů. Nové vedení ve státě s novým generálním tajemníkem KSČ, jehož emocionální projevy přispívaly k ovlivnění širokých mas, vytvářelo podmínky k postupnému přechodu k takzvané normalizaci.

Mne kromě všech bezpečnostních akcí, na kterých jsem se koncem srpna 1968 podílel, čekalo ještě zahájení studia na střední škole, kam jsem byl přijat po úspěšném složení přijímacích zkoušek. Zahájení výuky mělo být od prvního září, ale vzhledem k tehdejšímu neurčitému stavu ve společnosti, bylo naše studium zahájeno až v říjnu tohoto roku. Naše třída byla třicetičlenná, specifická, složena většinou z příslušníků VB i SNB, a byli mezi námi i vojáci z povolání, sloužící v armádě. Začali jsme s výukou podle již zaběhlých studijních osnov, ve kterých byla naplánovaná i výuka ruského jazyku. Profesorka, která přišla na její první vyučovací hodinu, nám ale sdělila, že ruština bude asi, vzhledem k negativnímu hodnocení vstupu sovětských vojsk, z učebního plánu zřejmě vypuštěna. A aby nám tato vyučovací hodina uběhla, začala nám předčítat pasáže z tehdy populárního románu „Černí baroni“. Tento stav trval až do počátku příštího roku, kdy bylo zřejmé, že ruský jazyk zůstane v školních osnovách a tak jsme začali pomalu s jeho postupnou výukou. Druhým rokem bylo potvrzeno, že zůstává součástí naší výuky a my jsme proto museli dohánět učební látku naplánovanou pro první ročník. Naší první třídní profesorkou byla mladá, zřejmě čerstvá absolventka pedagogického institutu a učila nás matematiku. Bylo na jejím rozpačitém chování vůči nám, jejím studentům vidět, že tento úkol byl pro ni náročný s ohledem na profesní složení naší třídy a proto se při své vyučovací hodině vždy snažila chovat tak, aby se, podle vlastního názoru, nedostala do jakýchkoliv problémů. Při vyučovací hodině se přísně držela svého předmětu, protože z výše uvedených důvodů měla strach z jakéhokoliv trochu důvěrného přístupu, který by byl z naší strany vůči ní. Přesto jsme ji jako naší třídní profesorku měli rádi, a když koncem prvního ročníku odcházela na mateřskou dovolenou, mrzelo nás, že se s ní musíme rozloučit. Při poslední hodině jsme ji jako třída předali dárek na rozloučenou, velkého plyšového medvěda, který ji udělal velkou radost. Zbytek dne s ním chodila po škole a svým kolegům celá šťastná ukazovala, jaký dárek na rozloučenou od nás dostala. V prvním ročníku a pak i v dalších ročnících jsme měli němčinu, která byla pro nás naprosto novým předmětem. Jejím prvním učitelem byl profesor, který se striktně držel učebních osnov a nic nám při výuce neodpustil. Bohužel, jeho specialitou bylo vyučování němčiny pouze jen v prvních ročnících a lituji toho, že nás neučil v dalších ročnících, protože naše znalosti tohoto jazyka by při jeho způsobu výuky byly daleko lepší, než jaký byl rozsah našich znalostí na konci našeho studia. V dalších letech jsme měli na výuku němčiny jiné profesory, kteří měli jiný styl výuky. Velmi rádi jsme měli naši paní profesorku českého jazyka, která nás učila celé tři roky. Tato paní profesorka byla již starší dáma a učební hodiny s ní byly vždy vynikající. Měla zavedený systém zkoušení, kdy si vyvolaného žáka posadila před katedru do první řady a celou hodinu ho zkoušela s tím, že my ostatní jsme zkoušeného žáka mohli doplňovat. V rámci českého jazyka dominovala výuka se zaměřením převážně na znalost vybraných literárních směrů a jejich představitelů. Nezapomenu na její výrok, že obsah bible by měl znát každý, nejen věřící, a to už proto, že jde o zásadní dílo, které je kulturním dědictvím celého lidstva. Mimochodem, jeden výtisk Bible mám od té doby založen i ve své knihovně.

Naše třída, jak jsem již uvedl, byla při zahájení studia složena z nás třiceti státních zaměstnanců a ke konci prvního roku z toho počtu nás zbyla pouhá polovina, když ostatní toto studium z různých, především pracovních důvodů vzdali. Studium pro mne bylo hned od počátku dosti náročné, protože jsem musel na výuku chodit v době před nástupem na noční službu, nebo jsem odcházel z denní služby na studium. Nejtěžší bylo pro mne, když jsem ráno skončil dvanáctihodinovou službu, tak mi na vyspání musely stačit jen tři hodiny a poté jsem odcházel do školy na odpolední a večerní vyučování. Toto, zejména psychické zatížení bylo hlavní příčinou, proč někteří moji kolegové z Pohotovostní jednotky, ale i z jiných útvarů, kteří začali se mnou studovat, po určité době se studiem skončili. Dalším důvodem byla možnost nás studentů přejít na jinou školu, kterou pro vojáky z povolání zřídilo po dohodě s Ministerstvem školství Ministerstvo národní obrany ve formě dvouletého studia, na jehož konci bylo možné složit maturitní zkoušku. Toho využil můj jeden můj spolužák po skončení našeho prvního ročníku k přechodu do druhého ročníku této školy, kde složil maturitní zkoušku o rok dříve, než se to podařilo nám. My ostatní jsme pokračovali v řádném tříletém studiu na civilní škole dál až k vykonání maturitní zkoušky.

V průběhu prvního roku studia jsem byl vedle pravidelného docházení do školy stále zařazován do výkonu služby ve funkci řidiče služebního vozidla. V té době jsem vystřídal několik velitelů vozu a z počátku jsem jezdil jeden čas s oním zásadovým příslušníkem, který souhlasil s přítomností okupačních vojsk. Později mi byl přidělen jako velitel vozu mladší příslušník, který měl při styku s ostatními kolegy určité potíže, protože vzhledem ke svým zásadním životním postojům nebyl schopen se s nimi shodnout, a to nejen při výkonu služby, ale i v osobním styku. Očekával jsem, že s ním budu mít také potíže, ale po určité době, když jsem si zvykl na jeho způsob prosazovat své názory a odmítat jiné, tak jsme se poté, když se mi podařilo ho několikrát přistihnout, že si v některých případech sám odporuje a upozornit ho na to, v podstatě sblížili a později i skamarádili. Jezdili jsme spolu poměrně dlouho až do té doby, než byl přeložen na jedno z místních oddělení v Praze pro své trvající tehdy nepřijatelné názory na přítomnost sovětských vojsk na našem území. Posléze byl donucen opustit státní službu a odešel do civilu. V době, kdy jsme spolu ještě jezdili, byli k nám do osádky přidělováni většinou noví mladí příslušníci, kteří nastoupili k Pohotovostní jednotce a které jsme měli zaučovat. Vzpomínám si na jednoho z nich, Gustu, který byl, pokud jde o vzdělání, již maturantem a u naší jednotky se seznamoval s výkonem hlídkové služby. Jednou jsme se při výkonu služby, kdy jel opět s námi, setkali a hovořili jsme s mladým poddůstojníkem sovětské armády na téma jejich neoprávněného vstupu do Československa. On se nám snažil vysvětlit, že šlo o internacionální pomoc, my jsme mu odporovali v tom, že nebyl důvod k tomuto zásahu a že naši občané jim budou mít vždy za zlé, že nás obsadili bez předchozího varování a v noci. Hlavně s ním diskutoval Gusta, který mluvil obstojně rusky a byl schopen se s ním dohovořit. Gusta nám také sdělil, že je členem politické strany, ale nikoliv komunistické. Přesto byl přijat k SNB, protože šlo o stranu, která byla součástí tehdejší Národní fronty. Později z Pohotovostní jednotky odešel na jinou funkci a já jsem se s ním již dále přestal stýkat. K našemu opětovnému setkání došlo až v osmdesátých a později v devadesátých letech, kdy to bylo za dramatických událostí, o kterých budu hovořit dále. Dalším mým velitelem vozu se stal kolega, který byl sportovně založen a aktivně se zajímal o řeckořímský zápas. Chodil proto čas od času trénovat do tělocvičny tehdejší Rudé Hvězdy a i když byl menší postavy, na jeho figuře bylo toto cvičení znát. Časem do naší autohlídky přibyl další příslušník, bývalý mistr republiky v džudu, který si při tréninku způsobil zranění, které mu znemožnilo další aktivní činnost. Jezdili jsme spolu delší čas a díky jejich fyzickému vybavení jsme se nemuseli bát jít do jakéhokoliv zákroku. V té době došlo k několika málo pokusům o únos letadel do zahraničí. Bezpečnostní opatření, které bylo v této době Federálním ministerstvem vnitra přijato, spočívalo v tom, že v letadlech běžně létali jako cestující i vybraní příslušníci MV v civilu, jejichž úkolem bylo zabránit těmto únosům. Pro tuto službu byli vybíráni i někteří příslušníci VB, zejména sportovního zaměření, kteří měli předpoklady pro její výkon. Zákonitě byli vybráni i tito dva mí spolupracovníci, kteří u Federálního ministerstva zůstali trvale, i když bylo toto opatření posléze zrušeno a zpět se již nevrátili. Ke změně došlo i na postu jednoho z mých velitelů čety, který musel z podobných důvodů jako můj tehdejší velitel vozu nuceně odejít do civilu. Místo něho nastoupil u naší čety do funkce velitele onen podporučík s ukončenou střední odbornou školou. Jeho kariéra potom stoupala a vzhledem k velmi dobrým studijním výsledkům byl posléze vybrán ke čtyřletému studiu na bezpečnostní škole v Sovětském Svazu. Bylo zřejmé, že ani on se po jejím skončení k Pohotovostní jednotce nevrátí.

Má účast a účast mých spolužáků na výuce v průběhu prvního ročníku Střední školy pro pracující byla ovlivňována tehdejší bezpečnostní situací v republice a povinností se účastnit všech veřejnobezpečnostních opatření, která byla vyhlášená. O účasti nás na těchto akcích jsme školu vždy předem informovali, protože se většina z nás musela účastnit na bezpečnostních opatřeních, do kterých jsme byli veleni. Ten den se ve škole v naší třídě nevyučovalo a my jsme potom museli zameškané hodiny dohánět. Přetrvávaly negativní názory na přítomnost cizích vojsk, i když tito vojáci z Prahy byli odsunuti do jim přidělených prostorů mimo obvod Prahy. Část obyvatelstva se stále nemohla smířit s touto situací a využívala každou příležitost k vyvolávání nepřátelských nálad proti všemu, co bylo sovětské. Koncem roku, zejména při některých významných dnech, například při výročí dvacátého osmého října nebo sedmého listopadu docházelo k předpokládaným občanským nepokojům, při kterých jsme byli povinni asistovat a zabraňovat ničení veřejného majetku a zajišťovat klid a pořádek. V té době jsme se při výkonu služby neustále pohybovali mezi lidmi a tak jsme mohli pozorovat, že společnost sice na svém postoji proti zásahu spojeneckých vojsk trvala, mezi lidmi se však začala šířit únava a deziluze. V říjnu šedesátého osmého roku byla podepsána smlouva o dočasném pobytu bratrských vojsk uzákoňující přítomnost sovětské armády na území Československa, která byla poté schválena Národním shromážděním. Byl zahájen proces, který bývá označen termínem „normalizace“, během něhož se nejvyšší stranické a státní orgány snažily nastolit původní režim fungování Československa. Do konce listopadu bylo zformováno prosovětské křídlo v Ústředním výboru KSČ a tento vývoj se zdál být dlouhodobý a prakticky nezvratný. Významným a jediným faktickým úspěchem pražského jara se stalo vyhlášení federace v šedesátém devátém roce. Tento proces obnovy pořádku byl poznamenán tragickými událostmi, když na protest proti okupaci vlasti upálením postupně ukončili svůj život studenti Jan Palach a Jiří Zajíc.

Student z Filozofické fakulty University Karlovy v Praze Jan Palach se dne šestnáctého ledna šedesátého devátého roku na Václavském náměstí poblíž sochy sv. Václava v patnáct hodin na protest proti okupaci Československa vojsky Varšavské smlouvy a proti tomu, že českoslovenští politikové ustupují od demokracie, polil hořlavinou, zapálil na sobě oděv a přivodil si těžké popáleniny, kterým podlehl. Dvacátého ledna se poté pod sochou svatého Václava na Václavské náměstí shromáždilo velké množství občanů a jejich spontánní průvod s československými státními vlajkami, černými vlajkami a zvětšenými fotografiemi Jana Palacha se vydal na pochod směrem k Můstku, odtud k Prašné bráně, Revoluční a Dlouhou třídou přes Staroměstské náměstí k Filozofické fakultě University Karlovy, na které Palach studoval. V sedmnáct hodin bylo celé náměstí před Filozofickou fakultou i okolní ulice zcela plné občanů. Shodou okolností jsem byl tohoto dne na denní směně a naše autohlídka jezdila v obvodu Prahy 1. Dostali jsme proto za úkol sledovat z povzdálí toto shromáždění a pak je doprovodit až do prostoru nedaleko Filozofické fakulty s cílem sledovat chování účastníků a zjišťovat, zda mezi jeho účastníky nedochází k nějakým vzájemným negativním projevům. Musím říci, že jsme se během této události nesetkali s ničím, co by nás opravňovalo jakkoliv zasáhnout a toto shromáždění se později v klidu rozešlo. Jiří Zajíc se upálil dvacátého pátého února stejného roku také v Praze. K tomuto kroku se podle vyjádření svých druhů a přátel rozhodl proto, když viděl, že navzdory Palachovu činu se společenský život vrací do starých kolejí.

Ačkoliv tyto protestní sebevraždy hluboce otřásly veřejným míněním, neměly větší vliv na politickou situaci v tehdejším Československu a byly pouze jedněmi z řady dalších událostí, ke kterým docházelo. Dvacátého osmého března šedesátého devátého roku ve večerních hodinách, kdy na mistrovství světa v hokeji ve Stockholmu porazilo Československo mužstvo Sovětského Svazu, vyšly do ulic nejen v Praze, ale i v dalších městech tisíce občanů, jejichž radost nad sportovním úspěchem se proměnila v politické demonstrace. Hokejové vítězství bylo považováno jako „odveta“ za šedesátý osmý srpen a došlo k protisovětským demonstracím. V centru Prahy proběhly intenzivní oslavy, při kterých byly rozbity výlohy s následnou demolicí kanceláře sovětské letecké společnosti Aeroflot na Václavském náměstí. Toho dne, kdy došlo k uvedené události, jsem shodou okolností měl „dlouhé“ šedesátihodinové volno a nezdržoval jsem se doma. Proto jsem nemohl být vyrozuměn, abych nastoupil do služby v rámci vyhlášené pohotovosti, a o tomto případu jsem se dozvěděl až při poslechu večerní zpravodajské relace z rozhlasového vysílání. Několik příslušníků, kteří se snažili tomuto násilí zamezit, bylo zraněno. V prohlášení vlády z dvacátého devátého března se konstatovalo, že došlo k projevům vandalství, namířeným zejména proti objektům, které užívají sovětské orgány a instituce, a že bylo přitom zraněno několik příslušníků Veřejné bezpečnosti.

Všechny tyto akce signalizovaly, že při prvním výročí obsazení Československa v srpnu šedesátého devátého roku zřejmě dojde k masivnímu otevřenému vystoupení některých protisocialisticky a protisovětsky zaměřených skupin občanů proti postupnému konsolidačnímu procesu probíhajícímu v celém státě. Proto ministři vnitra ČSSR a obou národních republik vydali druhého dubna společný rozkaz k zajištění vnitřního pořádku. Byla také vytvořena pořádková pohotovostní jednotka Veřejné bezpečnosti a bezpečnostním orgánům ministerstva vnitra bylo až do odvolání poskytnuto deset obrněných transportérů s posádkami. Ty byly také přesunuty do kasáren v Praze – Vršovicích, Na Míčánkách, kde měla sídlo naše Pohotovostní jednotka. Pro nás, příslušníky Pohotovostní jednotky to znamenalo, že vzhledem ke služebnímu postavení hlídkových příslušníků soustředěných ve větším počtu pod jednotným velením, budeme v tomto období zařazeni do některé z možných zásahových jednotek, které by měly v té době v Praze zajišťovat klid a pořádek. V souvislosti s předpokládaným hromadným vystoupením skupin, složených z osob, od nichž se očekávalo, že budou při svém jednání a chování vysoce agresivní, byla zahájena příprava na předpokládaný zásah proti nim, spočívající především v odpovídajícím materiálním vybavení pro všechny příslušníky, se kterými bylo počítáno, že budou provádět zásah proti těmto skupinám. V souvislosti s tím bylo náčelníkem pohotovostní jednotky rozhodnuto, že bude nutno navýšit počty řidičů schopných jezdit s vozidly určenými pro zásahové jednotky, což tehdy byly skříňové automobily zn. ROBUR, se kterými mohli jezdit jen řidiči, kteří měli v řidičském průkazu vyznačenou skupinu „C“. Proto bylo vybráno několik řidičů majících skupinu „B“, mezi nimiž jsem byl i já, a byli jsme zařazení do kursu pro řízení nákladních automobilů, kde jsme se měli naučit tyto vozidla řídit. Bylo nás celkem pět a výcvikovým vozidlem, které jsme se měli naučit ovládat, byla Praga S5T a našim instruktorem byl vedoucí skupin y automechaniků v hodnosti nadporučíka. Jezdili jsme po vedlejších silnicích na Praze 4 s častými zatáčkami, kde jsme se potkávali s protijedoucími nákladními automobily. Teoretická výuka byla zaměřena na odlišnosti nákladních automobilů a osobních, a hlavním problémem byl systém řazení rychlostí a především brzdová soustava hlavního a přípojného vozidla. Po týdenním výcviku jsme opět byli zkušebním komisařem přezkoušeni a obdrželi jsme razítka skupiny „C“ do svých růžových řidičských průkazů kromě jednoho z nás, který byl ještě držitelem původního modrého řidičského průkazu s osvědčení pouze pro osobní vozidla. Tomu byla vyznačena tehdy opravňující skupina pro všechna nákladní vozidla. On nelenil a ihned si nechal vyměnit starý průkaz za nový, růžový, ve kterém mu byly vyznačeny všechny skupiny mimo skupiny „D“ pro řízení autobusů.

Dvacátého třetího července schválila federální vláda vytvoření pohotovostních útvarů Veřejné bezpečnosti a praporu Civilní obrany s vojáky a vybavit je dovozenými technickými a chemickými prostředky dovezenými z Polska. Ministerstvu národní obrany bylo uloženo poskytnout pomoc při náboru potřebných příslušníků pohotovostních útvarů. Bylo dokonce rozhodnuto o zprovoznění dlouhodobě zaparkovaného vodního děla, o kterém bylo prohlašováno, že nebude nikdy použito, a které od doby jeho dodání bylo trvale umístěno v objektu Pohotovostní jednotky. Za tu dobu nečinnosti se při jeho prvním uvádění do provozu zjistilo, že je nepojízdné z důvodu poškození některých částí, a bylo proto nutné okamžitě zajistit jeho opravu. Náhradní díly byly proto objednány z tehdejší Německé demokratické republiky a toto dělo bylo uvedeno do provozu. Pro jeho obsluhu byla vyškolena osádka, ze které především řidič, kterým byl již zmíněný Jirka, který jako jediný byl schopen s tímto vozidlem jet a měl plné ruce práce s tím, aby vozidlo zvládl. Velitelem vozu byl určen onen příslušník původem z Brna, který s tímto Jirkou dříve jezdíval v autohlídce až do doby, kdy byli rozděleni, jak jsem o tom již dříve hovořil. Třetím členem osádky byl příslušník, který obsluhoval zařízení, kterým mohl být vypouštěn silný proud vody. Pro ostatní příslušníky byla zajištěna výzbroj z Polska, odkud byly dovezeny velké bílé obušky, ruční slzné granáty, vrhače granátů, kterými bylo možné slzné granáty vystřelovat, dále ochranné štíty a přilby a ochranné brýle jako prostředek proti slznému plynu a pistole se slzotvorným plynem. Od armády byly zapůjčeny obrněné transportéry a vodní hasičské stříkače na vozidlech Tatra, dodatečně označené na bocích bílým nápisem „Veřejná bezpečnost“, které řídili a obsluhovali vojáci vojenské základní služby. Takto vyzbrojeni jsme byli připraveni vyjet do ulic Prahy a podle potřeby zasáhnout proti násilí ze strany případných demonstrantů.

Další vývoj se odvíjel od následujícího scénáře. Dne patnáctého srpna Ministerstvo vnitra vydalo nařízení o opatřeních k posílení veřejného pořádku. V hlavním městě Praze a dalších městech zahájily činnost zesílené pořádkové hlídky a byla nařízena pohotovost a snadná dosažitelnost příslušníků VB a StB. Od šestnáctého srpna se začali shromažďovat náhodní občané v místech pod sochou sv. Václava. V té době jim příslušníci VB zatím pouze domlouvali, aby se rozešli. Od osmnáctého srpna příslušníci VB zahájili kontroly vozidel se zaměřením na zjišťování obsahu vezeného nákladu a na pohyb podezřelých osob. Devatenáctého srpna se v Praze u sochy sv. Václava na Václavském náměstí sešli první demonstrující občané. V Praze bylo v té době zadrženo a předvedeno dvě stě patnáct aktivních účastníků, mezi nimi dvacet pět cizinců. Od dvacátého srpna byla provedena uzávěra Prahy a přijíždějící vozy byly odkláněny mimo hlavní město. Po sedmnácté hodině tohoto dne došlo v Praze k prvním velkým střetům demonstrantů s příslušníky VB, kterým byl dán rozkaz použít slzotvorný plyn, Demonstranti se poté rozptýlili do přilehlých pražských ulic a dalších náměstí. Přitom bylo vážně zraněno dvacet sedm příslušníků VB, dva příslušníci Lidových milicí a osm civilních osob. Ten den by zadrženo a předvedeno tři sta pět osob, z toho osm cizinců. Bezpečnostní sbory se v té době již řídily přijatým Zákonným opatřením předsednictva Federálního shromáždění ze dne 22. srpna 1969 o některých přechodných opatřeních nutných k upevnění a ochraně veřejného pořádku. Přijetí tohoto zákonného opatření bylo zdůvodňováno tím, že v zájmu upevnění a ochrany veřejného pořádku, který byl v tehdejší době hrubě narušován, zejména ze strany protisocialistických a protispolečenských živlů, usneslo se předsednictvo Federálního shromáždění podle čl. 58 odst. 3 ústavního zákona č. 143/1968 Sb., o československé federaci, na tomto zákonném opatření. Šlo o právní normu číslo 99/1969 Sb. o některých přechodných opatřeních, nutných k upevnění a ochraně pořádku (které se přezdívalo „pendrekový zákon“) a kterou podepsali Svoboda, Černík a Dubček.

K několikatisícovým demonstracím a nepokojům v souvislosti s prvním výročím dvacátého prvního srpna šedesátého osmého roku došlo na mnoha místech v republice, největší byly v Praze a Brně. Na jejich potlačení bylo nasazeno asi třicet pět tisíc příslušníků MV, VB, Lidových milicí a armády. Dvacátého prvního srpna šedesátého devátého roku při příležitosti ročního výročí vstupu vojsk Varšavské smlouvy se začaly konat po Praze rozsáhlé demonstrace, které nabíraly na své intenzitě, a bylo stále více zřejmé, že se jejich účastníci nespokojí jen s poklidným chováním, ale že agresivita některých přítomných osob a skupin bude značná, což se také potvrdilo. Vytvořená zásahová jednotka, ve které byli i příslušníci pohotovostní jednotky, byla vybavena oním vodním dělem a několika obrněnými transportéry, které byly obsazeny příslušníky, kteří měli být hlavním faktorem pro zásah vůči demonstrantům. Na konec kolony, ze které byla zásahová jednotka složena, byl zařazen vojenský hasicí vodní stříkač, ve kterém byli dva vojáci základní vojenské služby, jeden jako řidič a druhý byl určen k obsluze vodního děla umístěného na horní plošině automobilu, která byla bez jakékoliv ochrany proti házeným kamenům nebo jiný předmětům ze strany útočícího davu. V tomto stříkači byl ještě jeden příslušník, určený jako velitel vozu. Já jsem byl do této kolony jako jediný zařazen se služebním vozidlem a spolu dalším kolegou jsme byli určeni jako doprovod tohoto vojenského vodního stříkače, abychom zajišťovali radiové spojení s velitelem zásahové jednotky, který byl v jejím čele a určoval podle pokynu řídícího štábu směr jejího přesunu a postup příslušníků včetně nás proti demonstrantům. Kromě nás bylo na konci kolony uzavřené transportní zásahové vozidlo s několika příslušníky, ve kterém měli být převáženy zadržené osoby. Ke kritické situaci došlo, když kolona zásahové jednotky zabočila a zastavila se ve vedlejší ulici nedaleko Tylova náměstí a my na konci jsme se ocitli náhle ve volném prostoru bez jakéhokoliv zabezpečení. Od Tylova náměstí, kde ležel převrácený vůz elektrických podniků, se najednou vyhrnula skupina několika desítek osob a s kameny na nás zaútočila. Prakticky jsme byli bez šance se proti tomuto útoku se bránit a jen díky vojínovi obsluhujícímu vodní stříkač, kterým znemožnil, aby se osoby přiblížily až k nám, se nám nic podstatného nestalo. Pouze vozidlo vojenského stříkače mělo vytlučené přední sklo a velitel vozu dostal zásah kamenem. Naštěstí se nám podařilo zavolat kolegy, kteří přijeli s transportérem a útočníky zahnali. Na služebním voze nebyla kromě otlučeného laku žádná větší škoda, a když jsem si představil, co by se asi s námi stalo, kdyby se skupina útočících osob dostala až k nám, nebylo mi moc dobře. Mohlo to totiž skončit, že by nás i s vozem převrátili, pokud by nedošlo k něčemu horšímu. Vojenský stříkač byl poškozen, a proto jsme podle pokynu s ním odjeli na základnu a on již dále nebyl do zásahové jednotky zařazován.

Střety s demonstrujícími občany začaly dvacátého prvního srpna a trvaly celé tři dny. Intenzita těchto střetů se neustále stupňovala, a to i přes to, že byly kromě vody a bílých obušků z naší strany používány i ručně házené slzotvorné prostředky, nebo které byly vystřelovány z granátometů. Byly to jediné mírnější prostředky, které jsme mohli proti házeným kamenům a jiným předmětům používat a nikdy nebyl dán povel ke střelbě ze služebních zbraní. Scénář těchto zpravidla organizovaných vystoupení byl vždy stejný, během dopoledne byl relativní klid, kolem dvanácté hodiny se začaly srocovat skupiny a připravovat se na své násilné jednání. V odpoledních hodinách začaly první potyčky, které se s přicházejícím večerem stále více gradovaly a v pozdních nočních hodinách vždy vyvrcholily. Kromě útoků na příslušníky byly těmito osobami rozbíjeny a vylupovány výkladní skříně obchodů, převraceny tramvajové vozy a vytvářeny barikády, které měly znemožnit přesuny zásahových jednotek. Zpravidla po půlnoci tyto útoky ustaly a poté vyjížděly vozy Pražských komunikací, jejichž osádky prováděly úklid, tak že druhý den ráno bylo v Praze čisto. Tak to šlo po celé tři dny, a protože se intenzita těchto útoků stále zvyšovala a hrozilo nebezpečí vzniku značných škod a nebezpečných útoků na příslušníky, které mohly skončit jejich těžkým zraněním nebo i smrtí, bylo vedením organizačního štábu rozhodnuto povolat do Prahy tanky a těžká obrněná vozidla, která měla zabránit svou přítomností dalším násilnostem. Jejich přítomnost ukončila násilná vystoupení a v dalších dnech byl již poměrný klid. Bylo zadrženo a předvedeno osm set čtyřicet devět osob, z toho tři sta padesát čtyři cizinci. Po několika dnech bylo bezpečnostní opatření ukončeno a my jsme se mohli vrátit k běžnému výkonu služby. Dvacátého pátého srpna Ministerstvo vnitra vypracovalo zprávu o průběhu a výsledcích opatření k zajištění pořádku v době prvního výročí srpnových událostí. Bylo zatčeno více jak dvě stě osmdesát rozšiřovatelů letáků, zadrženo v Praze více jak dvanáct set osob, předvedeno sedmdesát osm cizinců, kteří se osobně zúčastnili protistátních demonstrací nebo je podněcovali. K posílení pořádkových hlídek bylo povoláno více jak tři a půl tisíce příslušníků armády a pět set patnáct členů Lidových milicí. Mimo výkon služby v rámci pohotovosti bylo dále nasazeno pět set šedesát příslušníků VB, sedm set příslušníků StB, dalších dva tisíce šest set příslušníků Lidových milicí a necelých tři sta příslušníků útvaru civilní obrany, čtyři sta příslušníků Pohraniční stráže a třináct set padesát vojáků. Celkem bylo použito pět vodních děl, čtyři zvuková děla, dva světlomety, šedesát pět nákladních automobilů, dvacet šest obrněných transportérů, osmdesát osm tanků a pět vrhačů granátů. Při demonstracích bylo zraněno lehce dvě stě šedesát osm příslušníků VB, sedmnáct těžce a třicet jeden středně těžce, lidových milicionářů dvacet sedm lehce a čtyři těžce, vojáků čtyři sta třicet šest lehce a dvacet sedm těžce, jeden voják zahynul, zraněno bylo i třináct příslušníků požární ochrany. Rovněž bylo zraněno třicet pět demonstrantů, z toho pět těžce a čtyři smrtelně. Materiální škody ve dnech devatenáctého až dvacátého druhého srpna činily více jak pět milionů korun, zejména na motorových vozidlech. Dne třicátého prvého srpna vyšlo třiceti dvou stránkové vydání Rudého práva s hlavním titulem „Neprošli...“. V dokumentární reportáži ze srpnových dnů šedesátého devátého roku s mnoha reportážními snímky byl otištěn statistický přehled a v líčení byly například titulky „Duše se prodávají a kupují“, „Návštěvy u jistého diplomata“, „Demokraté národní a sociální“, „Probuzení předúnorových prominentů“, „Vysílačka nenávisti“, „Boj o ulici začíná“, „Kontra nastupuje do útoku“ a další, popisující události těchto dnů.

V dalším průběhu normalizace začaly ve Sboru probíhat důkladné stranické i služební prověrky. Kádrování příslušníků – členů KSČ z hlediska jejich postoje v šedesátém osmém roce vytrvalo po celou dobu normalizace, a protože ve Sboru byla až devadesátiprocentní stranická organizovanost, týkalo se toto prověřování téměř všech příslušníků, z nichž určité procento muselo na základě negativního stranického hodnocení službu u MV a SNB později opustit.

– Kapitola devátá –

Průběh služby od srpna 1969
až k roku 1972

Po srpnových událostech šedesátého devátého roku jsme opět u pohotovostní jednotky začali vykonávat běžnou službu s pravidelným střídáním ve dvanáctihodinových směnách. V tomto roce se stal novým náčelníkem Pohotovostní jednotky kapitán Václav Kohl. Dvacátého devátého září bylo svoláno shromáždění příslušníků VB, kteří byli vybráni, protože „projevili mimořádnou obětovat a statečnost při potlačování kontrarevolučních živlů“, aby převzali v Praze vysoká vyznamenání. Nějakým řízením osudu jsem se mezi nimi ocitl i já, ačkoliv jsem si nebyl vědom toho, že bych splňoval uvedená kritéria. To „vyznamenání“, které jsem na tomto shromáždění jako jeden z mnohých obdržel, byly sovětské plaké hodinky zn. Poljot“, speciálně dovezené ze Sovětského Svazu a proto k nim musely být dodatečně vyhotoveny záruční listy. Na zadní straně těchto hodinek je vyrytý nápis „Věnuje ministr vnitra, srpen 1969“. Hodinky dodnes leží v jedné zásuvce mého stolu a jsem přesvědčen, že by mě je v případě poruchy asi nikdo nebyl ochoten opravit.

S návratem k běžnému výkonu služby však začal již od šedesátého devátého roku probíhat tak jako v celé společnosti i u Ministerstva vnitra konsolidační proces. V únoru a březnu se uskutečňovaly pohovory na úrovni středních článků. Ministerstvo vnitra ČSR uvedlo, že k dvacátému únoru byla odvolána řada náčelníků ze svých funkcí a několik náčelníků a více jak dvě stě padesát příslušníků SNB bylo propuštěno ze služebního poměru. U dalších bylo navrhováno jejich propuštění a u některých byla přijata kádrová opatření, spočívající v odvolání ze studia, snížení hodnosti a platu a odklad povýšení. Byla ustavena ministerská komise pro objasnění postojů některých příslušníků a a pracovišť ministerstva v období šedesátého osmého a šedesátého devátého roku. V té době pak probíhala rozhodující etapa pohovorů v základních stranických organizacích a začaly stranické prověrky, které se týkaly zdrcující většiny příslušníků s ohledem na vysokou stranickou organizovanost u Sboru. Byly zřízeny komise, do jejichž čela byli postaveni zasloužilí členové strany, u kterých bylo shledáno, že se nezpronevěřili zásadám marxismu-leninismu. V komisi působící u pohotovostní jednotky byl jedním z nich i kolega, o kterém jsem se již zmínil, protože jako jediný veřejně souhlasil s přítomností spojeneckých vojsk na našem území. Během těchto prověrek byly hodnoceny postoje všech komunistů ve dnech následujících po jednadvacátém srpnu šedesátého osmého roku a komise rozhodovaly o tom, že někteří příslušníci ze strany byli vyloučeni nebo vyškrtnuti a řadě příslušníků byla udělena stranická důtka s tím, že komise předpokládaly, že tímto opatřením byli členové strany dostatečně potrestáni a nebude jejich zjištěný poklesek dále projednáván. Jsem toho názoru, že kdyby členové těchto prověrkových komisí věděli, jaký bude pozdější dopad jejich rozhodnutí na tyto potrestané, byli by ve svých hodnoceních obezřetnější. Já jsem v této době ještě nebyl členem strany, a proto se mě tyto prověrky netýkaly, a ani jsem nebyl informován o jejich průběhu. Přesto jsem v tomto období zažil velmi nepříjemnou událost, když pro mne jednou v době mého denního volna přijel zástupce velitele čety s tím, že se mám okamžitě dostavit na útvar k pohovoru. Po příjezdu na základnu jsem byl uveden k tříčlenné komisi, kde byl kromě velitele čety přítomen i praporčík, který v tehdejším šedesátém osmém roce rozšiřoval na Pohotovostní jednotce již zmíněné „Zprávy“. Při pohovoru mne tento příslušník označil za iniciátora jedné z protestních petic, které se v těch dobách všeobecně sepisovaly. Protože jsem si nebyl vědom toho, že bych sepsání takovéto petice organizoval, toto jeho tvrzení jsem odmítl s tím, že se nezakládá na pravdě. Protože nebyl jiný svědek a každý z nás trval na své výpovědi, jednání skončilo s tím, že nebude uvažováno o mém propuštění. Do dnešní doby nevím, proč jsem se musel takovéhoto jednání zúčastnit a proč bylo vůči mně vyvoláno. Zřejmě to bylo vyvoláno tím, že jsem jezdil tehdy s tříbarevnou trikolorou na klopě, na které byla připevněna černá páska. Mohl jsem tedy vykonávat službu dál, a přestože mi nebylo nic prokázáno, cítil jsem ze strany některých, zejména starších kolegů určitý odstup. V té době byla místo bývalého již zrušeného Československého svazu mládeže, jehož jsem byl členem, zakládána nová mládežnická organizace, nazvaná Leninský svaz mladých a mě bylo naznačeno, že bych se měl stát jejím členem, abych tak napravil své byť i nedokázané provinění. Přijal jsem tuto nabídku a stal se členem tohoto svazu, který jedenáctého září ukončil svou krátkodobou činnost. Místo něho byla sedmnáctého října založena organizace Socialistického svazu mládeže.

Prvního dubna sedmdesátého prvého roku byla zřízena Federální správa Veřejné bezpečnosti a vydány zásady působnosti federálního ministerstva vnitra při řízení a koordinaci útvarů Veřejné bezpečnosti. Já jsem zůstal ve funkci služebního řidiče a jezdil jsem prakticky v průběhu každé směny s přiděleným služebním automobilem, v jehož provozu jsem se střídal, jak jsem již uvedl, s dalšími dvěma řidiči z druhých čet. V říjnu šedesátého devátého roku jsem byl podruhé, v řádném termínu povýšen do hodnosti nadstrážmistra s tím, že další mé řádné povýšení přijde do úvahy až po celých čtyřech letech. Spolu s kolegy jsme v průběhu služby opět řešili různá protiprávní jednání a během těchto zákroků jsme se setkávali s celou řadou neočekávaných událostí. K jedné takové došlo, když jsem byl opět velen do služby jako čtvrtý člen osádky. Při projíždění vedlejší málo osvětlené ulice jsme spatřili dva mladíky u osobního auta se zvednutou kapotou, kteří se zřejmě snažili toto vozidlo nastartovat. Protože toto jejich jednání se nám jevilo jako podezřelé, okamžitě jsme se rozhodli provést jejich kontrolu. Když nás spatřili, že u nich zastavujeme a chystáme se vystoupit, dali se do běhu a snažili se utéci. Podařilo se nám je dostihnout a zadržet. V průběhu jejich kontroly jsme zjistili, že vozidlo odcizili ve vedlejší ulici, ze které bez nastartovaného motoru sjeli a poté se snažili vozidlo pomocí vytrhaných kabelů ze spínací skříňky nastartovat, což jim nešlo. Rozhodli se proto prohledat vozidlo, aby zjistili příčinu, pro kterou nebylo možné auto nastartovat, ale to se jim nepodařilo. Mladíci byli vsazeni do služebního vozidla a odvezeni na příslušné místní oddělení, odkud měl být vyrozuměn i majitel odcizeného auta, aby si pro něho přijel. Mne ponechal velitel vozu u ukradeného vozidla do doby, než přivezou majitele. Bylo to již na podzim a bylo chladno, a já jsem neměl chuť čekat, až pro mne kolegové přijedou. V té době jsem již znal způsob startování odcizených aut, u kterých pachatelé vytrhali kabely a tak jsem se snažil hlídané auto nastartovat a převézt ho na místní oddělení, což se mi také nepodařilo. Došel jsem k názoru, že majitel má ve vozidle skrytý vypínač a tak jsem ho začal hledat. Podařilo se mi ho najít a auto pak nastartovat. Když jsem se chystal odjet, kolegové právě přiváželi majitele, který byl značné překvapen, že se mi podařilo auto nastartovat a nabídl mi, že mohu s vozidlem odjet, což jsem odmítl a vozidlo mu předal. V jiném případě, kdy jsem jezdil se svým vozidlem a osádkou v jednom z pražských obvodů, spatřili jsme jet osobní automobil se čtyřmi mladíky, kteří, když nás spatřili, snažili se před námi ujet. Začal jsem je pronásledovat a jim se podařilo zajet na polní cestu, po které pokračovali v riskantní jízdě. Cesta byla rozbitá a stíhané vozidlo ve výmolech skákalo půl metru vysoko. Měl jsem v úmyslu je dojet, ale když jsem zjistil, že bych služební auto mohl v těch výmolech rychlou jízdou poškodit, byl jsem nucen zvolnit a mladíkům, kteří se mezitím dostali na rovnou ulici, se podařilo ujet. Když jsem vjel do této ulice a pokračoval ve směru jejich jízdy, nikde jsem již pronásledované auto před sebou neviděl. Já jsem si ale při projíždění ulice všiml, že v jednom místě, které jsme přejeli, byla odbočka, která vedla mezi rodinné domky, a napadlo mne, že řidič pronásledovaného vozidla mohl do této uličky zajet. Proto jsem se vrátil a vjel do této uličky a zde za zatáčkou jsme spatřili stát ono pronásledované vozidlo se zhasnutými světly a se čtyřmi mladíky, kteří seděli uvnitř. Okamžitě jsem přijel až k němu a spolu s kolegy jsme se snažili zadržet osádku, která chtěla z vozidla utéci. Tři mladíky jsme zadrželi, čtvrtý nám utekl, což nám až tak nevadilo, protože jsme předpokládali, že ho zbývající mladíci stejně prozradí. Když jsme zjišťovali, proč z vozidla neutekli dřív, než jsme je dopadli, zjistili jsme, že si zadržení do tohoto vozidla, se kterým chtěli odjet mimo Prahu, koupili benzin. Takže vyrozuměný majitel, který si auto převzal, získal zadarmo plnou nádrž paliva.

V dalším případě jsem se jako člen osádky podílel na prošetřování poměrně běžné události, kdy jsme byli jako autohlídka vysláni do prostoru, kde se několik osob vzájemně napadlo, přičemž jeden z účastníků této rvačky zůstal na místě střetu ležet s rozbitou hlavou. Čtvrtým členem naší osádky byl mladý příslušník, který nedávno nastoupil a teprve se zacvičoval. Po příjezdu na místo rvačky jsme nalezli ležícího muže pod chodníkem s kaluží krve pod hlavou a tak jsme ho přivolaným vozem Záchranné služby nechali převést na ošetření do nejbližší nemocnice. Velitel vozu, starší praporčík, poslal onoho mladého příslušníka do nemocnice se zraněným a osádka záchranného vozidla ho posadila dovnitř vedle ležícího zraněného muže. Já jsem byl velitelem vozu odvezen na místní oddělení a zde jsem měl za úkol sepsat úřední záznam o celé události s tím, že zajede do nemocnice pro našeho kolegu a zjistí, v jakém stav je zraněný muž. Když se pro mne vrátil, řekl mi, co se v nemocnici událo. U ošetřujícího pohotovostního lékaře zjišťoval stav zraněného a lékař mu ukázal lůžko, na kterém již ošetřený muž ležel s obvázanou hlavou. Když se velitel vozu sháněl po našem kolegovi, ukázal mu lékař druhé lůžko, kde tento náš kolega taky ležel. Bylo zřejmé, že pohled na krev a převoz, kdy byl nucen v sanitce sedět vedle zraněného muže, byl pro něho novou a nečekanou událostí, se kterou se jeho psychika nedovedla vyrovnat. V jiném případě, kdy byl v naší osádce další nově přijatý příslušník, jsme se pohybovali v okrajové části Prahy. Tento mladík, který zjevně neměl z výkonu služby strach, šel s mladším velitelem vozu na kontrolu restaurace, kde zjišťovali, jestli zde nedochází k nějakým nepřístojnostem. Já jsem je potom očekával v zaparkovaném vozidle na parkovišti nedaleko této restaurace. Při tomto čekání jsem si všiml dvou nedaleko stojících mladých lidí, hocha a dívky, kteří mezi spolu hovořili. Po chvíli se spolu rozloučili a hoch od ní odešel. Dívka zprvu zůstala na místě, a jako by se rozmýšlela, co má dál udělat. Nakonec se otočila a přišla k mému vozidlu. Bylo zřejmé, že mě chce něco říci, tak jsem se jí zeptal, co si přeje. Zeptala se mne, zda nehledáme nějakou dívku a řekla mi její jméno. Zeptal jsem se ji, proč jí to zajímá a ona mi sdělila, že to je ona a že je na útěku z dětského domova odněkud od Brna. Posadil jsem ji proto do vozu a po příchodu osádky jsme ji odvezli k předání na příslušné místní oddělení. Velitel vozu s mladým příslušníkem odvedli zadrženou a já zůstal venku, kde jsem diskutoval s dalšími příslušníky. Po chvíli přišel onen mladý kolega a řekl mi, že s dívkou něco je, protože když vstala ze židle, na kterou ji posadili, byla pod ní kaluž krve, a tak jsme dostali pokyn, abychom ji odvezli na stanici lékařské pohotovosti. Já jsem se okamžitě podíval do auta na místo, kde tato dívka při převozu seděla a skutečně jsem tam spatřil skvrnu od krve. Když dívka přišla, posadil jsem ji do vozu na podložku z tvrdého papíru a jeli jsme na pohotovost. Velitel vozu a mladý příslušník s ní poté odešli do ordinace. Po chvíli vyšel lékař, který vykonával službu a chtěl vědět, zda náš mladý kolega vůbec ví, co s dívkou je, protože když se ho na to zeptal, tak ten mu měl říci, že dívka má asi „krámy“, což lékaře, který od něho tento výraz neočekával, překvapilo. Vysvětlil jsem mu, že u tohoto mladého příslušníka přetrvávají ještě návyky a slovník používaný v civilu, a že se tento stav postupně, jak bude sloužit, změní k lepšímu. Lékař poskytl dívce vatu a my jsme ji odvezli zpět na místní oddělení, aby mohla být převezena zpět do ústavu.

Během služby jsem se i já setkával s nečekanými případy, které mne, i přesto že jsem měl již něco za sebou, notně překvapily. Při jedné denní službě byl mým velitelem vozu onen stejně starý kolega jako já, který měl tehdy na 1. máje těžký úraz po nehodě služebního vozidla, kdy jeho řidič naboural do sloupu veřejného osvětlení a on proletěl předním sklem. Jeli jsme tehdy po Národní třídě a on zpozoroval na chodníku hlídkového příslušníka, svého bývalého kolegu, se kterým sloužil do té doby, než přešel k Pohotovostní jednotce. Zastavil jsem u něho a oni se spolu dali do řeči, při které mu kolega řekl, že potkal Renatu, která mu sdělila, že byla pozvána na Městskou správu k nějakému pohovoru. Když se oba rozloučili, tak mi velitel vozu řekl, abych se rozjel směrem k Městské správě, kam měla Renata namířeno, že se za ní podíváme. Mě její jméno nic neříkalo a tak jsem byl zvědav na to, kdo to je. Při projíždění ulicí směrem k Městské správě jsem na chodníku spatřil elegantně oblečenou dámu v růžovém molitanovém kostýmu s minisukní, která byla obuta ve vysokých dámských lodičkách, na hlavě apartní klobouček a v ruce dámskou kabelku. Chtěl jsem pokračovat v jízdě, ale velitel vozu mi řekl, abych u této dámy zastavil. Když nás spatřila, zastavila se, my jsme vystoupili z vozu a můj kolega se jí zeptal slovy „tak kam jdeš, Renato“, a ona mu odpověděla trochu hlubším hlasem, že na Městskou správu, protože tam od ní něco chtějí vědět. Teprve zblízka jsem si při pohledu na ni uvědomil, že jde o muže, převlečeného za ženu, což mi můj kolega, který ji dobře znal, potvrdil. Když jsme pak odjeli, kolega mi řekl, že jde o známou postavu, která se pohybuje po Praze v dámském oděvu a v nočních hodinách navazuje kontakty převážně s cizinci, kteří ho považují za ženu. Dozvěděl jsem se jeho pravé jméno a pak jsem ho ještě dvakrát spatřil v noční Praze. Poprvé to bylo, když stál k ránu na stanici tramvaje tehdy ještě na Václavském náměstí, měl na sobě dámské oblečení a v ruce držel kytici. Já jsem tehdy měl ve voze dva mladé příslušníky, a když jsem jim Renatu ukázal a řekl jim, že to je ve skutečnosti muž, strašně se divili. Podruhé to bylo v noci na Silvestra na Václavském náměstí, kde kolem půlnoci pobíhal oblečený v dámském kalhotovém kostýmu, zřejmě pod vlivem alkoholu, protože se zdravil s osádkou každého projíždějícího služebního vozidla. Později o něm vyšel článek v jednom našem rádoby sexuálním časopise, kde byly uveřejněny jeho fotografie, kdy na jedné byl v dámském oblečení, tak jak se pohyboval po Praze, a na druhé byl ve své pravé mužské podobě a bylo zde popsáno jeho jednání. Od kolegů jsem se po této události dozvěděl, že se v Praze pohybují ještě nejméně dva známí muži v dámském přestrojení, s těmi jsem se však nikdy nesetkal.

V sedmdesátých letech bylo v rámci Městské správy přijato jedno rozhodnutí, které vzbudilo nejen mezi námi příslušníky, ale i mezi širokou veřejností značnou pozornost. Bylo totiž rozhodnuto ověřit možnost náboru a přijetí mladých žen a dívek, které by mohly být oblečeny v uniformě a zařazeny na území Prahy do přímého výkonu služby, zejména té pořádkové. Podařilo se získat větší skupinu maturantek se znalostí alespoň jednoho cizího jazyku mimo ruštiny, které byly přijaty do služebního poměru. Tato skupina měla svého vedoucího, který se staral o jejich náležitosti a zajišťoval pro ně kromě materiálního vybavení i vzdělávací kurs pro nově nastoupivší příslušníky, kde se učily základy výkonu služby a chování na veřejnosti. Byly pro ně ušity speciální uniformy a po ukončení odborného kurzu byly vyzbrojeny pistolemi vzor 6,35 mm. Protože při své přípravě byly ubytovány v objektu bývalých kasáren, kde jsme měli svou základnu, mohli jsme je z dálky pozorovat a sledovat jejich pokroky. Mezitím ve sdělovacích prostředcích bylo o těchto ženách často hovořeno a příslušní funkcionáři vysvětlovali důvod tohoto experimentu, který podle jejich názoru měl přispět ze strany občanů k příznivějšímu pohledu na příslušníky a jejich práci. Takto připravené příslušnice byly přiděleny na jednotlivá místní oddělení především v Praze 1 a jejich úkolem bylo zprvu dohlížet na dopravu a zejména na parkování vozidel v centru Prahy. Současně měly být i informačními pracovnicemi pro cizince, pokud se tito na ně obrátili s nějakým dotazem. V době, když už působily v terénu, tak jsme se v denní době s nimi občas potkávali a tehdy jsme s nimi mohli již konverzovat a dozvídat se od nich, jak se jim tato služba líbí a zda jim přinesla to, co od ní očekávaly. V té době se dokonce začaly objevovat další dívky, které projevovaly o tuto službu zájem. Stalo se mi, že při pěší hlídce se mě otázala jedna paní se svou dcerou, za jakých okolností by se mohla stát příslušnicí. Když jsem ji sdělil podmínky, mezi které patřilo středoškolské vzdělání s maturitou a znalost jednoho cizího jazyka, řekla mi, že dcera tyto předpoklady splňuje a že umí německý jazyk. Shodou okolností se u nás zastavil cizinec a německy požadoval jistou informaci. Využil jsem této skutečnosti a požádal jsem onu studentku, zda by s ním nepohovořila a neporadila mu. Viditelně ji to zaskočilo a ona toto odmítla, tak že jsem musel s tímto cizincem hovořit sám. Tím diskuse s matkou a dcerou skončila a my se rozešli. Nevím, zda b y po této zkušenosti tato zájemkyně chtěla k VB nastoupit, jedno je však jisté, že další nábor nebyl v tomto směru prováděn. Nakonec bych se chtěl zmínit, že do roka všechny tyto příslušnice z ulic zmizely, buď jako administrativní síly, nebo se vdaly a měly rodiny. Pouze s jednou jsem se po delší době potkal, když již byla zařazena u kriminální služby. Tak celá akce s ženami zařazenými do hlídkové služby tehdy skončila.

Činnost nás příslušníků Pohotovostní jednotky byla díky našemu technickému vybavení zaměřena na kontroly vozidel s cílem odhalit pachatele, kteří tato vozidla odcizili, nebo na řidiče, kteří před jízdou nebo během jízdy požili alkoholické nápoje, případně na řidiče provádějící takzvanou „černou jízdu“ tj. jízdu se služebním vozidlem bez souhlasu jeho majitele. Po šedesátém osmém roce se rozmohla nezákonná činnost některých řidičů, majitelů tehdy soukromých automobilů, kteří jezdili v noci po Praze a nabízeli za úplatu převoz nebo odvoz osobám, které v Praze nemohly v noční době sehnat taxíky, a nechtělo se jim chodit pěšky. Některé tyto případy jsem již zmínil. Událost, která se mě a mému kolegovi přihodila a o které chci vyprávět, je však svým způsobem zajímavá, protože v ní podstatnou roli hrála náhoda, což jak pravil jeden herec v roli policejního rady v jednom ze svých případů, a sice to, že „náhoda je mocná věc, s náhodou se nesmí žertovat, bez náhody by se neudělalo nic“. S takovou náhodou jsem se já spolu s mým kolegou setkal při jedné noční směně. Tehdy jsem měl opět své přidělené vozidlo na pravidelné technické prohlídce a tak jsem byl velen jako velitel vozu do jiné autohlídky. Řidičem služebního vozidla byl můj o rok mladší kolega Mirek, se kterým jsme již dříve společně absolvovali řidičský kurs. Tu noc nám byl přidělen obvod Praha 4 a my jsme vyrazili na zhruba dvanáctihodinovou službu do tohoto rajónu. Někdy kolem dvacáté třetí hodiny jsme projížděli náměstím Bratří Synků směrem do Nuslí a při tom jsme spatřili zprava z vedlejší ulice přijíždět vozidlo Škoda MB a já si stačil všimnout, že mělo státní poznávací značku okresu Mladé Boleslavi. Vozidlo řídil řidič oblečený do jasně modrého svetru s bílými skvrnami a vzadu šikmo za ním seděl jeho spolujezdec. Připadlo nám to nezvyklé a napadlo nás, jestli to není jeden z oněch „černých“ taxikářů. Auto nás minulo a než jsme se za ním obrátili, tak ujelo dosti daleko a my jsme se za ním rozjeli. Sledované auto se nám podařilo dojet a předjet a já jsem řidiči dával pokyn červeným světlem k zastavení. Do té doby, než jsme k vozidlu přijeli a já jsem jeho řidiče začal stavět, tak ten nás předtím vůbec nezaregistroval a jel stále stejným tempem. V momentě, když nás spatřil, přidal okamžitě plyn a vozidlo nám začalo ujíždět. Stačili jsme se ho držet a zároveň jsme žádali prostřednictvím radiostanice nejbližší autohlídky o pomoc při jeho zadržení. Bohužel, žádná autohlídka nebyla poblíž a sledované vozidlo vjelo do sídliště již v jiném pražském obvodě s krátkými úzkými ulicemi, které malému vozu vyhovovaly, pro řidiče Volhy to však byla vysoce náročná jízda při vjíždění do všech odboček, kam sledované auto zatáčelo. Tak se stalo, že se nám v těchto uličkách ztratilo, a i když jsme projeli všechna dostupná místa, auto jsme již neobjevili. Znechuceni z toho, že nám pronásledované auto ujelo, jsme se pomalu vrátili zpět do přiděleného obvodu a celou dobu poté jsme rozebírali příčiny, proč nám toto vozidlo ujelo. Po nějaké době, když jsme mezitím v obvodu vykonávali běžnou hlídkovou činnost, jsme asi ve dvě hodiny po půlnoci zaparkovali v horní části Náměstí bratří Synků, abychom sledovali pohyb a chování osob na tomto náměstí v noční hodině, zejména těch, kteří vycházeli z nedaleké vinárny. Po určité době jsem byl Mirkem upozorněn na dva muže, kteří, jak si všiml, přicházeli od spodní části náměstí a šli přes celé náměstí směrem k nám. Oblečeni byli v tmavě šedých pracovních vatovaných oděvech a na nohách měli pracovní boty. Pomyslel jsem si nejprve, že jde o dělníky, kteří jdou již do práce, a také to jsem Mirkovi řekl. Pak jsem si ale uvědomil, že je ještě brzy na nástup do zaměstnání a tak jsme se rozhodli, že je zkontrolujeme. Vyšli jsme z vozidla, které řidič zamkl, a šli jsme přes náměstí naproti oběma mužům. Nejprve nás nezaznamenali, teprve až když jsme se k nim blížili, tak se snažili nenápadně se nám vyhnout. Později když zjistili, že jdeme směrem k nim, se najednou rozeběhli a kolem nás utíkali směrem nahoru do ulice vedoucí z náměstí. Mirek se chtěl za nimi rozeběhnout, ale protože to vypadalo, že bychom je asi těžko stíhali, křikl jsem na něho, aby nastartoval vozidlo a rozjel se za nimi, což se taky stalo. Začali jsme oba muže dojíždět a ti, když nás spatřili, snažili se nám někam ztratit. Ale v ulici byly jen domy, žádná ulička, kam by mohli zaběhnout a my jsme se k nim stále více blížili. První z mužů, jak se při běhu kolem sebe rozhlížel, spatřil vysoká zasklená sklepní okna vedoucí až k chodníku, přiběhl k nim, jedno vykopl a skočil dovnitř. Druhý muž ho okamžitě následoval. My jsme ihned zastavili u tohoto okna a já se šel podívat, kam to vlastně skočili. Z chodníku byla vidět pouze tmavá chodba s dřevěnými stěnami, což byly, jak jsem později zjistil, sklepní kóje a na konci chodby byly dveře. Pomyslel jsem si, že oba muži proběhli chodbou a přes dveře se dostali do domu nebo na dvůr a řekl jsem si, že už je asi nedohoníme. Zvažoval jsem, zda mám do sklepa vlézt, protože jsem si nebyl jistý, zda některý z pronásledovaných bude někde schován a napadne mě. Vyžádali jsme si proto prostřednictvím radiostanice přítomnost další autohlídky, aby nám pomohla tyto osoby zadržet. Než druhá autohlídka přijela, přišlo k nám několik občanů, kteří na nedaleké stanici čekali na příjezd tramvaje a viděli naše pronásledování. Mezi nimi byl jeden podnapilý mladík, který na mě neustále naléhal, abych do sklepa vlezl a oba uprchlíky zadržel. Když jsem to z výše uvedených důvodů odmítal, nabídl se, že tam vleze sám. Došel jsem k názoru, že by mne mohli přítomní občané začít podezírat, že mám strach a proto jsem do sklepa vlezl. Prošel jsem chodbou až na konec a zjistil jsem, že dveře na jejím konci jsou zamčené a proto bylo jasné, že tudy oba muži nemohli utéct. Jedinou možností bylo, že zalezli do některé ze sklepních kójí, kde se chtěli skrýt. Jak jsem již uvedl, stěny sklepních kójí byly z prken, tak že nebylo možné spatřit, co za nimi je. Postavil jsem se proto doprostřed chodby a poslouchal jsem, zda se odněkud neozve šramot, který by mi signalizoval jejich přítomnost. A skutečně se z jedné kóje ozval zvuk sypajícího se uhlí, na kterém oba stáli. Vyzval jsem je proto slovy „jménem zákona“, aby vylezli, na což reagovali tím, že se přestali pohybovat a mou výzvu neuposlechli. Bylo zřejmé, že bude problém je odtud dostat. Abych je k tomu přinutil, vytáhl jsem služební pistoli a jejím natažením jsem vsunul náboj do hlavně tak, aby tento úkon bylo zřetelně slyšet. Šlo víceméně o psychologický efekt, protože jsem nepočítal s tím, že bych zbraň použil. Protože oba ani pak nereagovali, rozhodl jsem se, že vylezu na stěnu, což jsem jim oznámil, abych je přinutil k tomu, aby ze sklepa vylezli. Když jsem se k tomu odhodlal a bylo zřejmé, že tak učiním, oba se ozvali s tím, že už lezou. Čekal jsem na ně s pistolí v ruce, protože jsem nevěděl, jak budou reagovat. Když oba přelezli stěnu a seskočili, okamžitě jsem prvního chytil a zeptal se ho, co jsou zač. Ten druhý pod vlivem této situace okamžitě přiznal, že jsou uprchlí vězni. Zavolal jsem proto na Mirka, aby mi podal pouta, a oba muže mladšího vzhledu jsem připoutal k sobě za pravé ruce a poručil jim, aby vylezli na chodník. Mezitím přijela druhá autohlídka a tak jsme do každého vozu posadili jednoho muže a odjeli jsme s nimi k operačnímu důstojníkovi na obvodní oddělení Praha 4, když jsem předtím prostřednictvím radiostanice oznámil tento případ operačnímu důstojníkovi Městské správy. Operační důstojník Prahy 4 byl již o našem příjezdu telefonicky vyrozuměn, tak že když jsme přijeli a oba muže mu ukázali, nařídil nám, abychom je převezli na příslušné místní oddělení, v jehož rajónu jsme oba mladíky zadrželi, které on bude o této události informovat. Když jsme oba muže odváděli do aut, zeptal se jich, odkud utekli a jak se dostali do Prahy. Přiznali se, že uprchli z věznice na Slovensku a že do Prahy přijeli v autě z Mladé Boleslavi. Hned mě napadlo, že auto zřejmě odcizili, což mi potvrdili. V ten moment jsem si vzpomněl na auto s mladoboleslavskou espézetkou, které nám ujelo, a zeptal jsem se jich, zda je nepronásledovalo služební auto VB, což oba potvrdili. Chtěl jsem vědět, kdo řídil, a řidiče jsem požádal, aby si rozepjal vatovaný kabát, který měl na sobě a pod ním jsem uviděl jasně modrý svetr s bílými skvrnami. Bylo mi jasné, že to jsou ti, kteří nám ujeli, a proto jsme s nimi odjeli nejprve do míst, kde se nám ztratili. V sídlišti nás navedli na odlehlé parkoviště, kde stálo ukradené vozidlo, ještě s rozsvícenými světly a s otevřenými dveřmi, jak z něho oba panicky utekli. Vozidlo jsme zajistili a ohlásili jeho výskyt dalšímu příslušnému místnímu oddělení, protože to bylo již v jiném pražském obvodě, než tam, kde jsme oba mladíky zadrželi. Oba uprchlé vězně jsme podle pokynu operačního důstojníka předali příslušníku stále služby místního oddělení, a na mě pak bylo, abych napsal úřední záznam s podrobným vylíčením celé události, tak jak proběhla. Originál záznamu jsem předal stálé službě a s jeho kopií jsme odjeli na náš služební útvar ve Vršovicích, kde jsme ho předali veliteli čety, aby mohl být zapsán do Knihy událostí. Ráno při vyhodnocení noční směny jsme s kolegou byli středem zájmu, protože se tak často nestávalo, aby se podařilo chytit uprchlé vězně. Vylíčením tohoto nevšedního případu jsem chtěl poukázat na to, že při výkonu služby se příslušníci občas mohli setkat s takovýmito mimořádnými případy, které nebylo možné předem předvídat a na které bylo nutno vždy okamžitě reagovat s využitím všech zákonných možností, které byly k dispozici.

V prosinci šedesátého devátého roku jsem se konečně oženil se svou dlouholetou přítelkyní, kterou jsem znal již od šedesátých let a se kterou jsem se občas scházel. Ona se mezitím vdala a po rozchodu se svým tehdejším manželem jsme se sblížili a svůj vztah jsme dovršili naší svatbou. V sedmdesátém roce na jaře jsme se společně s její dcerou odstěhovali do vlastního bytu, kde se nám v létě narodila naše dcera a kde bydlíme dodnes. V současné době žijeme s manželkou již sami dva, protože obě dcery se v dospělosti odstěhovaly a naše mladší dcera má již vlastní rodinu. Mezitím jsem dále pokračoval ve studiu na Střední škole pro pracující. Zbytek naší třídy po prvním roce výuky byl při zahájení studia v druhém roce sloučen s další třídou složenou z civilních studentů, ve které byl rovněž úbytek studujících. Přesto jsme se s těmito novými spolužáky shodli, i když byli věkově mladší než my a my jako zbytek naší třídy jsme tvořili její to takzvané „pevné jádro“. Tito noví spolužáci, když zjistili, do jaké společnosti se dostali, začali nás uznávat už také proto, že jsme měli s profesory užší vztah, než měli oni. S nimi přišly do naší třídy i dvě dívky, které původně studovaly na denním studiu, ale protože se domnívaly, že večerní škola bude pro ně přijatelnější, tak z denního studia do ní přestoupily. Měly ale smůlu, protože profesoři, kteří nás učili, byli profesory i na denním studiu a obě dívky znali, a bylo jim hned jasné, proč šly na večerní studium. Na tyto dvě dívky se zaměřili a vyžadovali od nich, to co od nás. Obě tento přístup nevydržely a po půl roce ze školy raději odešly. Naši novou třídní učitelkou se od druhého ročníku stala profesorka ruského jazyka, což jsme později využili a všichni jsme se v rámci maturitní zkoušky přihlásili na ruštinu. Novým profesorem matematiky byl starší pán, kterého jsme všichni uznávali pro jeho přístup k výuce a jeho znalosti a který na nás vyžadoval, abychom se tomuto předmětu důsledně věnovali. Výukou německého jazyka byl poté ve druhém ročníku pověřen pan profesor, který byl již na penzi a učil v rámci pracovní smlouvy. Byl to typický profesor starší generace a kromě němčiny nabízel, tak jak to bylo předvedeno v jednom filmu o studujících dělnících, také výuku latiny. U nás však neuspěl. Výuka v takto nově složené třídě v průběhu druhého ročníku probíhala podle zaběhnutých pravidel a už nám nedělala takové potíže jako v prvním roce.

Jedním z mých spolužáků byl příslušník MV, který byl při svém nástupu zařazen k vězeňské službě, která byla v té době součástí Ministerstva vnitra. V době, kdy tato služba přecházela pod Ministerstvo spravedlnosti, využil možnost zůstat u MV a stal se příslušníkem SNB. Byl zařazen na krajskou správu, a proto se přihlásil ke studiu na střední školu, aby splňoval kvalifikační předpoklady. Tento spolužák koupil rozestavěný rodinný domek a potřeboval na něm dokončit úpravu střechy, zejména pokud se týkalo klempířských prací. Protože se ode mne dozvěděl, že jsem vyučený klempíř, požádal mne, zda bych mu tuto práci neprovedl. Vysvětlil jsem mu, že již pro takovou práci nemám podmínky a domluvili jsme se, že se mu pokusím získat některého z mých bývalých spolupracovníků, se kterými jsem před nástupem vojenské základní služby pracoval. Objevil jsem existenci Stavební správy MV, která zajišťovala údržbu a provoz ministerských budov a zjistil jsem, že je zde zaměstnán onen Jarda, se kterým jsem tehdy pracoval a se kterým jsem měl, tak jak jsme se dohodli, po skončení vojny dále spolupracovat. K tomu však, jak jsem již dříve uvedl, nedošlo, a já jsem se stal příslušníkem VB a fakticky jsem se s ním rozešel. Přesto jsem se pokusil zkontaktovat, což se mi podařilo a on byl ochoten se dvěma dalšími spolupracovníky tuto práci udělat. Přitom jsem zjistil, že ti dva jeho spolupracovníci jsou mí bývalí spolužáci z učňovského střediska, kteří se se mnou vyučili a u tohoto řemesla potom zůstali. Společně jsme dohodli termín akce a večer před jejím provedením mi Jarda zavolal, aby mi oznámil, že jeden z jeho kolegů nemůže s nimi jet a požádal mne, abych ho zastoupil, což se také stalo. Připomněl jsem si po letech své řemeslo a zjistil jsem, že jsem z něho nic nezapomněl.

Jak jsem již dříve uvedl, s kamarádem Petrem jsem se nepravidelně stýkal ve svém dlouhém volnu, kdy jsem za ním přes den chodil a doprovázel jsem ho na jeho obvyklé lince, po které s městským autobusem jezdil. Hovořili jsme o všem možném a někdy ke konci devětašedesátého roku mi sdělil, že má v úmyslu emigrovat do zahraničí. Jako důvod mi sdělil, že se chce podívat po světě a v současných podmínkách, které se u nás vyskytovaly, to pro něho byla neuskutečnitelná možnost. Já jsem si tento jeho úmysl vyslechl, ale nevymlouval jsem mu ho, i když mi bylo jasné, že se zřejmě asi již nikdy neuvidíme vzhledem k tomu, jaký byl náhled našich státních představitelů na emigraci a na emigranty. Petr mi důvěrně sdělil, že má namířeno do Holandska, kde získal díky své matce určité kontakty a že mu jeho máma tento záměr nikdy nerozmlouvala. Později to provedl tak, že si prostřednictvím cestovní kanceláře Čedok zaplatil zájezd do Holandska, se kterým odejel, v Holandsku vystoupil z autobusu a už se do něho nevrátil. Počítal s tímto rozhodnutím již dávno, protože se stačil naučit anglicky a zvládal i němčinu, kterou se jako kluk učit nechtěl, ačkoliv jeho máma měla německý původ. Zpočátku jsme si dopisovali a on mně krátce informoval o všem, co v Holandsku dělá, a já jsem občas navštěvoval jeho mámu, kterou mezitím přestěhovali z pavlačového bytu v Karlíně do nového sídliště na Proseku. Dozvěděl jsem se od ní, že dívka, se kterou v Praze chodil, za ním stejným způsobem odjela a že si ji v Holandsku vzal za manželku. V dopisování s Petrem jsem pokračoval nepravidelně dál až do začátku sedmdesátého prvního roku. V té době byl vydán neblaze proslulý společný rozkaz tří ministrů vnitra, podle kterého bylo příslušníkům s okamžitou platností zakázáno navazovat a udržovat styk s příslušníky kapitalistických států a s našimi emigranty, přičemž neuposlechnutí tohoto rozkazu bylo sankcionováno okamžitým propuštěním ze služebního poměru. Přestal jsem si tehdy s Petrem dopisovat a o jeho dalším počínání jsem se ještě dozvídal od jeho mámy, kterou jsem občas navštěvoval s naší dcerou, když byla starší. Od ní jsem se dozvěděl, že se Petrovi narodila první dcera. Později jsem s ním definitivně ztratil kontakt a obával jsem se, že už se nikdy nesetkáme.

Koncem šedesátých a začátkem sedmdesátých let se začaly i u pohotovostní jednotky projevovat důsledky závěrů učiněných prověrkovou komisí v souvislosti s hodnocením postojů jednotlivých příslušníků v šedesátém osmém roce. Někteří z nich, jako například můj velitel čety a další museli od Ministerstva vnitra nedobrovolně odejít, jiní pak využili této situace, aby mohli ukončit svou činnost u SNB a odejít na základě vlastní žádosti do civilu. Tak například odešel Vláďa, o dva roky starší kolega, který v srpnu šedesátého devátého roku byl určeným velitelem vodního děla, další kdo odešel, byl Láďa, jehož veškeré příbuzenstvo pracovalo v pohostinství a také on se stal vedoucím jedné pražské restaurace. Odešel i mladý řidič Karel, který měl v dřívější době onu těžkou dopravní nehodu na 1, máje v noci, o které jsem se již zmiňoval. Mezi těmi, kteří museli odejít nedobrovolně, byl i Vladimír, ten který spolu se mnou a mým řidičem jezdil jako osádka v době, kdy jsme byli určeni, abychom hlídali nástěnné vývěsní tabule u Čínského velvyslanectví. Jak jsem se dozvěděl, oba dva, Vladimír a Karel, poté spolu nastoupili do zaměstnání na Ústředním výboru Československého svazu tělesné výchovy (ČSTV) v Praze do funkce kontrolorů. Později se mi dostal do rukou novinový článek, ve kterém bylo napsáno, že Karel byl podezřelý ze spáchání trestného činu, kterého se měl dopustit v souvislosti s výkonem své funkce. Karel poté ilegálně odejel do tehdejšího Západního Německa, aby se vyhnul trestnímu stíhání, neboť jak tvrdil, že se ničeho takového nedopustil. Vladimír rovněž z tohoto místa také odešel, a nastoupil do zaměstnání jako kontrolor u pražské organizace ČSTV, kde jsem se s ním po letech setkal, jak o tom budu vyprávět dál.

V průběhu těchto let jsem vystřídal několik velitelů vozu až do doby, kdy mi byl přidělen můj poslední velitel vozu, kterým se stal můj kolega, který se také jmenoval Karel a byl o málo mladší než já. Prakticky se z nás stala stálá osádka, spolu jsme trvale vyjížděli do služby a podle potřeby byl k nám přidělován třetí člen osádky. V šedesátém devátém roce jsem spatřil na výjezdovém vozidle Městské správy, určeném pro výjezdy na místa závažných trestných činů, nový typ výstražného, akustického znamení nahrazujícího již nevyhovující vzduchové sirény a osazeného novým, velkorozměrovým modrým majákem na střeše, ve kterém se pohybovaly do kruhu čtyři reflektory, které vysílaly přes modrý kryt jasně světelné záblesky. Tato nová technika nás fascinovala, a proto jsme navrhovali, aby byla zajištěna i pro naše vozy. Protože šlo o zahraniční, zřejmě americký výrobek, nebyla šance na její zakoupení. Naštěstí se jeden pražský výzkumný ústav ujal úkolu nám podobný mechanismus vyrobit, což se podařilo a po určité době nám byl pod označením VRZ /výstražné rozhlasové zařízení/ zkušebně montováno na vozidla. Moje přidělené auto bylo mezi prvními, které toto zařízení získalo. Kromě možnosti vydávání výstražného signálního elektronického zvuku se značnou intenzitou bylo možné toto zařízení používat jako rozhlasové zařízení, pomocí kterého mohl příslušník hlasitě vyhlašovat různá upozornění nebo pokyny. Později se na ně montoval i nový typ majáku, u kterého se před rozsvíceným halogenovým světlem pohybovala krytka, která způsobovala záblesky. Okamžitě, jakmile jsme toto získali, jeli jsme si ho za Prahou v polích vyzkoušet a když jsme prvně v Praze toto zvukové zařízení použili, vzbudilo to mimořádnou pozornost a žádný z řidičů se nemohl vymlouvat, že ho neslyšel.

Zmíněná světelná a zvuková zařízení této nové generace se postupně začala instalovat na všechna služební vozidla. V prvé řadě to byla naše vozidla z Pohotovostní jednotky a vozidla z Útvaru vyšetřování dopravních nehod, u kterých se tato montáž postupně prováděla. Používání tohoto zařízení, zejména zvukového při jízdě v Praze se stalo pro svou značnou intenzitu zákonitě středem pozornosti všech občanů, kteří před tím nebyli na něco takového zvyklí. Pro nás to ovšem znamenalo, že jsme byli oprávněni toto zařízení při jízdě použít jen ve zcela mimořádných případech vyžadujících rychlý a přednostní průjezd Prahou, přičemž jsme jeho použití byli povinni radiostanicí nahlásit operačnímu důstojníkovi Městské správy a sdělit důvod použití s následným služebním záznamem, předkládaným veliteli čety na konci směny. Proto byla tato zařízení v Praze slyšet jen zřídka a zpravidla ho používali příslušníci při výjezdu na místa dopravních nehod. Stalo se mi, že když jsem jednou při odchodu ze školy stál na náměstí Míru a čekal na příjezd tramvaje, přijíždělo na náměstí jedno ze služebních vozidel, které používalo tento výstražný signál. Díval jsem se, abych zjistil, zda to není někdo z mých kolegů, ale bylo to vozidlo z dopravních nehod, které jelo k jakémusi případu. Vedle mne stojící občan, který také sledoval toto projíždějící vozidlo a zaznamenal, že i já se na ně dívám, tak se otočil ke mně a řekl mi: „vidíte je, zase pospíchají někam na pivo“. Když jsem mu oponoval, že to není možné, protože by to bylo proti rozhodnutí jejich nadřízených, trval dál na svém. Tak jsem mu řekl, že s takovým vozidlem jezdím i já a že bych si to nesměl dovolit. Občan když zjistil, s kým vlastně mluví, otočil se a rychle odešel. Přemýšlel jsem, co si asi při odchodu myslel, když zjistil, s kým vlastně po celou dobu hovořil.

Mezitím došlo v trestně právní oblasti k další mimořádné změně. Od začátku ledna sedmdesátého roku byl zaveden do trestního práva opět pojem „přečin“, obnovený zákonem o přečinech č. 150/1969 Sb., přijatým Parlamentem osmnáctého prosince šedesátého devátého roku, který nabyl účinnosti prvního ledna sedmdesátého roku. Zrušený byl pak zákonem č. 175/1990 Sb. ke dni prvého července devadesátého roku, jak o tom budu hovořit dále. Pro mne to znamenalo nutnost seznámit se s obsahem tohoto zákona a naučit se jeho jednotlivá ustanovení a umět je vysvětlit, i když jsem se přímo ve svém výkonu služby dokumentováním a vyšetřováním přečinů přímo nezabýval. Já jsem mezitím dále pokračoval ve studiu na střední škole. Na začátku třetího ročníku se opakovala situace, kdy z nás po skončení studia ve druhém školním roce zbyla zase jen asi polovina, a proto jsme byli opět spojeni s další třídou. Z původních třiceti studentů, kteří jsme zahajovali studium v prvním školním roce, nás zbylo jen osm a zbývající byli již civilní studenti, kteří tak jako my, ve studiu až na jednu výjimku vydrželi a byl proto předpoklad, že skoro všichni v tomto složení již dojdeme až k maturitě. Průběh výuky se prakticky neměnil, ruský jazyk, německý jazyk a matematiku jsme měli i ve třetím ročníku a kromě toho další nové předměty. Třetím rokem nás němčinu učila jiná paní profesorka, která když zjistila, že jsme nedodrželi učební plán a jsme pozadu, tak s námi pokračovala ve výuce od místa, kde jsme ve druhém ročníku skončili. V polovině třetího ročníku, kdy jsme si měli volit předměty pro maturitní zkoušku, nás upozornila, že znalost naší němčiny je minimální a doporučila nám, abychom se na tuto zkoušku raději nepřihlásili, neboť její obsah se rovná státní zkoušce. Přesto se jeden z našich spolužáků, který byl jedním z těch nových, kteří k nám přišli ve druhém ročníku, na tuto zkoušku přihlásil s tím, že jeho sestra umí německy hovořit a že ho na zkoušku připraví. Dopadlo to tak, že paní profesorka mu řekla, že se mu bude muset více věnovat, aby byl schopen zkoušku udělat. Začalo to hned v příští hodině, kdy mu dala článek s neznámým textem z německého časopisu s tím, aby ho přeložil, což se mu podařilo tak z poloviny. Na další hodině obdržel český text, který měl přeložit do německého jazyka, a to už na něho bylo moc. Na další hodiny němčiny už raději nechodil, a proto nemohl být připuštěn k maturitní zkoušce. Musel opakovat třetí ročník, a vzhledem k tomu že my jsme byli poslední třídou, která byla v režimu jedenáctileté střední školy a po nás již začínala svou existenci již čtyřletá gymnázia, znamenalo to pro něho absolvovat studium ještě ve dvou dalších letech. Nijak mu to však nevadilo, protože byl v invalidním důchodu, nechodil do zaměstnání a bylo mu doporučeno, aby začal něco dělat, než psychicky zakrní. Proto se přihlásil ke studiu, i když byl předpoklad, že je zřejmě nikdy nevyužije.

Příprava na maturitní zkoušku začala v polovině třetího ročníku, kdy jsme byli vyzváni, aby si každý z nás individuálně vybral ty předměty, ze kterých chce maturovat. Jediným povinným předmětem k maturitní zkoušce byl tehdy český jazyk, ze kterého museli maturovat všichni. Další tři předměty, ze kterých bylo nutno maturovat, byly rozděleny do tří skupin, ze kterých jsme si mohli vybrat ty předměty, kde jsme předpokládali, že uspějeme. Z první skupiny jsme si všichni zvolili ruský jazyk, neboť jak jsem již dříve uvedl, naší třídní profesorkou byla učitelka ruského jazyka a tak jsme očekávali, že bychom mohli při její zkoušce obstát. Dále si každý volil předměty tak, jak bylo stanoveno. Ve druhé skupině byla jedním z předmětů matematika, o kterou vzhledem k její určité obtížnosti neměl nikdo zájem. Jedním z mých nejbližších spolužáků byl Vláďa, který sloužil jako hlídkový příslušník na jednom z místních oddělení VB v Praze. Stali jsme se přáteli, protože nás kromě jiného spojovala záliba právě v matematice, na rozdíl od našich spolužáků, kterým tento předmět neimponoval. Proto jsme byli ve třídě jediní dva, kteří jsme si ji vybrali jako jeden z předmětů k maturitní zkoušce. Pan profesor matematiky, když se dozvěděl o našem záměru maturovat z tohoto předmětu, tak aby nás připravil na možnost tuto zkoušku složit, domluvil s námi konzultační hodiny, kde jsme s ním probírali některé pasáže, na které při běžné výuce nezbýval čas. Kromě nás měla s námi na konzultace chodit ještě jedna studentka z vedlejší civilní třídy. Ta přišla asi dvakrát a potom přestala docházet. Při maturitní zkoušce z matematiky jsem prospěl dobře, můj kolega, i když byl v tomto předmětu lepší než já, měl smůlu na otázku a dopadl trochu hůře, ale zkoušku nakonec složil. O dívce, která s námi měla chodit na konzultace, jsme se potom dozvěděli, že při zkoušce z matematiky neuspěla a tím pádem ten den nesložila maturitu. Vláďa, když už bylo zřejmé, že dosáhne úplného středoškolského vzdělání, byl v průběhu studia ve druhém ročníku převelen z funkce hlídkového příslušníka na problematiku boje s hospodářskou kriminalitou, u které bylo od na této funkci zařazených pracovníků vyžadováno středoškolské vzdělání s maturitou. Když jsem se to od něho dozvěděl, zajímalo mne, co toto jeho zařazení obnáší, protože jsem tuto služební oblast neznal a nikdy jsem se s ní předtím nesetkal. Stručně mě informoval o všech aspektech této činnosti, i když, jak mi sdělil, nemohl mi některé faktory popsat blíže, protože jak říkal, podléhaly přísnému utajení. Tehdy jsem začal uvažovat o tom, že bych se mohl této problematice po ukončení studia věnovat i já.

Pokud jsem byl před nástupem na noční službu ve škole a do služby jsem byl schopen nastoupit až po jedenadvacáté hodině, řešilo se to tak, že buď na mne Karel s dalším členem osádky čekali a my jsme potom společně vyjížděli, nebo velitel čety rozhodl o jejich zařazení do jiných autohlídek a já jsem po příchodu byl pověřen plněním jiných úkolů. Zpravidla jsem jako řidič měl za úkol vozit inspekční důstojníky z Městské správy, kteří prováděli kontroly výkonu služby na vybraných místních odděleních. Tyto kontroly trvaly zpravidla celou noc a já jsem se setkával s různými přístupy těchto funkcionářů k prováděným kontrolám. Několikrát jsem byl jako držitel oprávnění „C“ v řidičském průkazu ještě s jedním mým kolegou v rámci noční směny odvelen do garáží MV v Praze 7, kde jsme měli zaparkovaná vozidla pro zásahové jednotky připravená k výjezdu, která bych podle pokynu řídil. Nikdy se mi však nestalo, že bych byl nucen s nimi někam vyjet. Do této služby jsem byl velen nepravidelně, zpravidla když jsem měl školu do pozdních večerních hodin. Nějaké jiné úlevy související s mým studiem kromě pravidelného uvolňování ze služby jsem neměl. Během výkonu služby s kolegou Karlem jsme zažili celou řadu zajímavých případů, na které dodnes vzpomínám. Tehdy při našich společně prožitých směnách jsme se navzájem blíže poznali a věděli jsme, že se na sebe můžeme spolehnout. Při jedné naší denní službě jsme se v jednom sídlišti setkali s autohlídkou místně příslušného místního oddělení, ve které byl k mému úžasu velitelem vozu bývalý frekventant vyššího vojenského učiliště, se kterým jsem se seznámil v průběhu své vojenské základní služby, jak jsem již dříve uvedl. Překvapilo mne to, protože jsem očekával, že student tehdy prestižního vojenského učiliště se zaměřením na raketová vojska se stane výkonným důstojníkem Československé armády a ani ve snu mne nenapadlo, že ho uvidím v uniformě příslušníka VB. Sdělil mi tehdy, že se v armádě neshodl se svým velitelem a musel proto odejít do civilu. Využil možnost nástupu k SNB a stal se příslušníkem VB. Později i z tohoto povolání odešel definitivně do civilní sféry a já jsem se s ním ještě potom několikrát potkal v Pražské tržnici při svých nákupech. Hovořili jsme spolu o tom, do jaké činnosti se po svém odchodu zapojil a dozvěděl jsem se od něho, že se začlenil do vietnamské komunity, která v tržnici podnikala v rámci obchodování s různými předměty, zejména šatstvem a k tomu náležejícími doplňky. Dal se dohromady s jednou vietnamskou prodavačkou, v jejímž okolí se neustále zdržoval poté, pokud nebyl v zaměstnání. Potom, když jsem ho tam delší dobu nepotkal, tak jsem se od ní dozvěděl, že mezitím zemřel.

S Karlem jsme v rámci denních služeb plnili další úkoly, mezi které patřilo mimo jiného i zjišťování případů poškozování spotřebitelů, kterého se dopouštěli pracovníci Uhelných skladů - uhlíři při rozvozech zejména briket pro soukromé odběratele. Tito odběratelé byli poškozováni tím, že jim bylo dodáno menší množství paliva, než měli skutečně dostat, ačkoliv byli povinni zaplatit plnou cenu podle dodacího listu. Docházelo k tomu tak, že uhlíři při roznášení briket v putnách do sklepů odběratelům tvrdili, že v každé putně je padesát kilogramů, ačkoliv ve skutečnosti se do putny vešlo maximálně čtyřicet pět kilogramů briket. Tím při rozvozu nákladním automobilem zhruba pěti odběratelům „ušetřili“ nejméně pět metrických centů briket, které se snažili rozprodat a to buď dalším zájemcům, nebo toto množství, o kterém věděli, že jim zbude, nabídli přímo odběrateli jako dodávku navíc, kterou si nechali zvlášť, bez odběrního lístku zaplatit. Zaměřovali jsme se na tyto dodávky a kontrolovali jsme vozidla, jestli v nich uhlíři nevezou brikety, které měli podle dodacích lístků již být složené, a v několika případech se nám toto jejich nekalé jednání podařilo zjistit. Řešili jsme to tak, že řidič byl povinen s tímto nákladem zajet do uhelných skladů, kde byl tento zbylý náklad zvážen a zadokumentován pro další řízení. Stal se nám jednou případ, kdy se uhlíři chystali skládat brikety jedné starší pani. Při kontrole jsme zjistili, že šlo o poslední dodávku, protože podle předložených dokladů bylo potvrzeno, že předchozí dodávky uhlíři již dříve složili. Bylo ale patrné, že na vozidle bylo zbývajících briket daleko víc, než mělo být složeno. Na náš dotaz, zda jde o poslední skládku, a že by tedy měli složit celý zbytek, uhlíři neochotně přisvědčili, protože jim bylo jasné, že v případě nějaké výhrady by mohli mít problémy. Nechali jsme je skládat brikety a odběratelku jsme poslali do sklepa, aby počítala, kolik puten jí bylo doneseno. Podle dodacího listu měla dostat deset metrických centů, což podle jejího přesvědčení mělo být dvacet puten. Uhlíři skutečně složili celý zbytek z vozu a my jsme počkali na odběratelku, aby zaplatila dodávku. Když přišla ze sklepa, byla celá vyděšená, a když jsme se ji zeptali, kolik jí bylo složeno, řekla nám, že napočítala dvacet pět puten a pak další raději přestala počítat. Vyzvali jsme jí, aby zaplatila stanovenou cenu podle dodacího lístku a pokud bude chtít, aby dala uhlířům něco od cesty, což oni vztekle odmítli přijmout. Ještě než odjeli, upozornili jsme odběratelku, tak aby to slyšeli, že kdyby za ní později přijeli, aby jim doplatila brikety navíc, že jim nic nemá zaplatit a že se má obrátit na nejbližší oddělení VB.

Při noční službě jsme se mimo jiné zaměřovali i na kontroly řidičů-cizinců, kteří nezřídka řídili svá vozidla po požití alkoholických nápojů a spoléhali na to, že nebudou ze strany příslušníků kontrolování, protože ti se s nimi nebudou schopni domluvit. Protože šlo v drtivé většině o řidiče z tehdejšího Západního Německa, mohl jsem při těchto kontrolách využít i své částečné znalosti německého jazyka, který jsem se učil na střední škole. Kromě postihu těchto podnapilých řidičů, kterým jsme ukládali blokové pokuty a zakázali další jízdu, jsme se zaměřili i na jejich případné spolujezdkyně, což byly velmi často dívky a ženy českého původu, které cizinci potkávali v některých večerních a nočních podnicích. Mezi nimi totiž mohly být hledané osoby nebo případně ty, které se vyhýbaly práci a mohly být podle tehdejšího trestního zákona za to postihovány. S některými ženami jsme se při těchto příležitostech potkávali skoro každou noc. Jinak jsme řešili každodenní drobnou pouliční kriminalitu, což znamenalo, že jsme zadržovali a předváděli osoby podezřelé z protiprávního jednání. Setkávali jsme se i s případy, které se jaksi vymykaly běžnému výkonu služby. Vzpomínám si na jeden, kdy nás během naší jízdy po Čechově mostě zastavila paní s malým dítětem a oznámila nám, že pří chůzi po mostě spatřila u levého břehu řeky Vltavy ve vodě nezřetelný tmavý předmět, kterým by mohl být utopený člověk. Při průzkumu uvedeného místa jsme tento předmět spatřili, který skutečně vypadal jako utopenec. Vyrozuměli jsme pomocí vysílačky operačního důstojníka Městské správy, který vyslal na místo příslušníka poříčního oddílu VB, který na loďce ještě s jedním kolegou připluli k označenému místu. Protože se přesvědčili o tom, že ve vodě něco většího plave, tak jeden z nich s pomocí háčků, což byl dlouhý provaz opatřený blízko sebe navázanými ocelovými háčky, se mu podařilo předmět zachytit a vytáhnout nad hladinu. Z mostu jsme viděli, že jde skutečně o utopeného člověka a protože byl problém dostat ho do loďky, rozhodli se oba příslušníci, že ho převezou, zachyceného na háčcích, na náplavku, která je na nábřeží pod nemocnicí Na Františku. To už byl most plný diváků, kteří sledovali, co se ve Vltavě děje a když zjistili, že je utopený převážen ke břehu, všichni se k tomuto místu rozeběhli, aby viděli, co se bude odehrávat dál. Mezitím již přijela vyslaná výjezdová skupina kriminalistů z Městské správy, aby provedla ohledání osoby. Zvědavců bylo čím dál více, a protože se všichni hrnuli na náplavku, byl jsem nucen přehradit služebním vozidlem příchod na náplavku, kde mělo být provedeno ohledání a tak zabránit přístupu diváků, protože bylo zřejmé, že by se diváci nahrnuli až k místu, kde měli kriminalisté provádět úkony směřující ke zjištění totožnosti utopeného muže. Stejným způsobem postavil řidič výjezdní vozidlo na druhé straně, a tím jsme vytvořili prostor pro nerušenou činnost kriminalistů. Diváci se jednak nahrnuli za služební vozidla, odkud jsme je dál nepustili, větší část diváků byla ale nahoře na nábřeží, odkud měli výhled na vše, co se dole dělo. Kriminalisté mezitím zjistili, že šlo o asi třicetiletého oblečeného muže a protože tato událost se stala již v chladných podzimních měsících, nedošlo u této osoby ještě k hnilobnému procesu, tak že vypadala, jako by do vody spadla před krátkou dobou. Po skončeném ohledání odvezlo utopeného muže přivolané vozidlo Pohřební služby do Ústavu soudního lékařství k provedení pitvy ke zjištění způsobu úmrtí a pro nás tato akce skončila. Diváci se rozešli a my jsme odjeli napsat o tomto případu služební záznam, který se později stal součástí vyšetřovacího spisu.

V první polovině jednasedmdesátého roku jsem se začal připravovat na ukončení svého studia na střední škole a na složení maturitní zkoušky. V červnu tohoto roku, kdy bylo vyhlášeno zkouškové období, jsem požádal o udělení mimořádného týdenního volna, takzvaného „svatého týdne“, na které jsem měl ze zákona nárok. Můj velitel čety tuto mou žádost vzal jako jednu z každodenních událostí a nepřikládal ji nějaký zvláštní význam, protože mu bylo známo, že chodím do nějaké školy, a proto se o ni dál nezajímal. V týdenním volnu jsem se připravoval na tuto zkoušku studiem látky z předmětů, které jsem si v polovině roku zvolil. Jako třída jsme se mohli na tuto zkoušku připravit i z hlediska jejího průběhu. Bylo nám dovoleno zřídit si jakýsi bufet pro vlastní občerstvení, ale i pro občerstvení pozvaných zkoušejících profesorů. Vzpomínám si na to, když jeden z našich spolužáků, který měl bufet obsluhovat, že si jako recesi přinesl z domova zástěru s kresbou a německým nápisem. Když ho spatřil profesor, který nás učil v prvním ročníku němčinu a byl přísedícím členem zkušební komise, nemohl se smíchy udržet a vzal to jako určitý prostředek k snížení napětí, které nás provázelo celý den. Zkoušeni jsme byli před zkušební komisí, které předsedala ředitelka Střední hotelové školy a kromě ní vedle dalších stálých členů této komise, mezi kterými byla i naše třídní profesorka ruského jazyka, docházeli do této komise i profesoři, kteří nás zkoušeli z vybraných předmětů. Zkouška trvala celý den a na závěr jsme všichni ti, kteří maturitní zkoušku absolvovali, a byli úspěšní, jsme obdrželi vysvědčení o jejím složení. Rozloučili jsme se s profesorským sborem a naše skupina zbylých, kteří vydrželi studovat celé tři roky, odešla na vzájemné poslední společné posezení před tím, než jsme se spolu rozloučili a definitivně se rozešli.

Následující den po složení maturity jsem opět nastoupil k výkonu služby. Při té příležitosti jsem veliteli čety ukázal své maturitní vysvědčení a řekl jsem mu, že jsem střední školu řádně ukončil a že mám maturitu. Byl tím velmi překvapen, protože i když věděl, že někteří příslušníci Pohotovostní jednotky se již dříve přihlásili ke studiu na střední škole a začali studovat, tak měl zkušenost, že téměř všichni toto studium nedokončili. Proto jsem byl pro něho „bílou vránou“ a případem, se kterým se musel vyrovnat, protože u Pohotovostní jednotky prakticky žádní maturanti nesloužili a pokud zde nastoupili jako noví, zpravidla po určité době odcházeli na jinou, obvykle vyšší funkci. Chodil jsem tedy do služby jako dřív bez toho, že by se mi změnily podmínky jejího výkonu, pouze jsem po krátké době od konce studia velitele čety požádal o sdělení, zda budu jako čerstvý maturant mimořádně povýšen do vyšší praporčické hodnosti, na což jsem měl nárok podle platného zákona o služebním poměru. Velitel čety mi sdělil, že mu nic takového není známo, a že proto budu povýšen až v řádném termínu po uplynutí výsluhy let, což mělo být až za dva roky. Vzal jsem to jako fakt, i když se mi zdálo, že tento jeho názor není v souladu s právem. Asi po týdnu po tomto rozhovoru, ráno po noční směně, když jsem připravoval služební auto k předání mému kolegovi, který nastupoval do služby po mně, jsem byl telefonicky vyzván, abych se dostavil do kanceláře velitelů čet k podepsání komplexního služebního hodnocení. K tomu chci jen říci, že toto hodnocení, zkráceně KSH zpracovával na každého příslušníka jeho nejbližší nadřízený pravidelně v době, kdy se rozhodovalo o jeho zařazení na určitou funkci, o jeho povýšení, ale také, pokud příslušník porušil některé své povinnosti, což bylo nutné služebně řešit. Proto jsem přemýšlel o tom, proč na mne toto KSH bylo zpracováno a zda jsem se něčeho nedopustil. Když jsem pak chtěl vědět, z jakého důvodu byl tento písemný podklad na mne zpracovaný, bylo mi řečeno, že přece proto, že budu za složení maturity mimořádně povýšen do hodnosti podpraporčíka. Tak se krátce na to i stalo a já jsem byl skutečně povýšen do vyšší hodnosti téměř o dva roky dříve, než uplynula moje výsluha pro další řádné povýšení.

I přes toto mimořádné povýšení jsem dále pokračoval ve výkonu služby u Pohotovostní jednotky a se svým kolegou Karlem jsme během směn řešili případy, se kterými jsme se ve službě setkávali. Prováděli jsme jako vždy pátrání po hledaných nebo pohřešovaných osobách, kontrolovali jsme řidiče, zda nejezdí pod vlivem alkoholu nebo s ukradenými vozidly a setkávali jsme se s mimořádnými případy. Při jedné noční směně, kdy jsme měli přidělený obvod Prahy 7, nás operační důstojník poslal do jedné z ulic nedaleko sovětské ambasády pod sportovní halou Sparty, kde mělo dojít k dopravní nehodě. Bylo nám známo, že šlo o pražskou část, ve které byly ve vilách zřízeny rezidence některých velvyslanectví a toto prostředí bylo proto trvale hlídáno příslušníky Ochranné služby Federálního ministerstva vnitra, kteří zde vykonávali pěší hlídky. Když jsme přijeli na místo, zjistili jsme, že v ulici stojí proti sobě v sobě zaklíněná dvě vozidla za přední nárazníky, z nichž jedním byl Mercedes s diplomatickou státní poznávací značkou a druhým Volha typ 21, stejná jako naše služební vozidlo, ale v civilním provedení. Poblíž stál onen příslušník Ochranné služby, se kterým jsme se setkali a já jsem v něm poznal jednoho z mých spolustudujících na střední škole, se kterým jsem se při studiu setkával. Ten když mne poznal, tak mě a mému kolegovi řekl, že spatřil z vedlejší uličky vyjíždět Volhu, jejíž řidič najel do zaparkovaného Mercedesu. Když k němu přiběhl, aby zjistil, kdo to je, řidič se mu měl představit jako náčelník Městské správy Praha a chtěl s ním diskutovat. Poněvadž hlídkující příslušník nebyl jeho podřízeným, k diskuzi mezi nimi nedošlo a on pomocí radiostanice vyrozuměl operačního důstojníka Federálního ministerstva vnitra a ten oznámil tento případ operačnímu důstojníkovi Městské správy. Řidič Volhy od něho mezitím odešel. Když jsme se to dozvěděli, tak nám bylo všelijak a operačního důstojníka Městské správy jsme podrobně informovali s tím, že jsme požádali o vyrozumění velitele čety, který měl být jako vždy v terénu a kontrolovat autohlídky, aby přijel na místo, protože mělo jít o našeho nejvyššího představitele a současně jsme požádali o vyslání příslušníků z oddělení vyšetřování dopravních nehod, protože šlo o nehodu příslušníka MV. Řidič Volhy se později k autu vrátil a my jsme měli potvrzeno, že to byl skutečně tehdejší náčelník Městské správy. Když přišel, tak nám stručně vysvětlil, jak k nehodě došlo a pak nás požádal o pomoc. Čekali jsme společně na příjezd velitele naší čety, ale ten raději nepřijel, protože se asi obával nějakých komplikací. Mezitím přijel vyšetřovatel z dopravních nehod a já v něm spatřil druhého svého spolužáka ze střední školy. Když ten zjistil, kdo byl pachatelem nehody, okamžitě řekl, že tento případ nemůže sám vyšetřovat a povolal svého vedoucího směny. Ten po svém příjezdu rozhodl, aby vyšetřovatel provedl podle stanovených postupů ohledání místa a zadokumentoval celý případ. Po skončeném ohledání vyšetřovatel odejel, hlídkový příslušník odešel a my jsme zůstali na místě sami, abychom rozhodli, co s vozidly dál. Bylo jasné, že při pokusu se zaklíněnou Volhou odjet by došlo k poškození jednoho nebo obou nárazníků, které by mohly být utrženy. Nakonec jsme to vyřešili tak, že za pomoci dvou heverů ze zaklíněné Volhy a ze služebního vozidla se nám podařilo předek Volhy zdvihnout tak, že jsem s ní mohl odjet, aniž by došlo k poškození některého z obou vozidel. Náčelníka Městské správy jsme pak ještě doprovodili do místa jeho bydliště. Zajímavé bylo to, že po celou dobu, a ta nebyla krátká, se nikdo z vily, před kterou byl Mercedes zaparkován, nepřišel podívat, co se s jeho vozem děje. Ráno, když jsme skončili svou službu a vrátili jsme se na svou základnu, byl okamžitě po příjezdu Karel jako velitel vozu vyzván, aby o celém případu napsal v kanceláři velitelů čet úřední záznam, pro který si poté osobně přijel zástupce náčelníka Městské správy.

S tímto případem byla spojena ještě jedna událost. Karel, který byl ženatý a spolu s manželkou měl jednu dceru, měl poté, co se oženil, problémy s bydlením, které nakonec vyřešil tím, že se souhlasem svého otce se s rodinou nastěhoval do rodinného domku svých rodičů, kde získal jednu místnost. Problémem bylo to, že v domku bylo málo místa a proto začaly vznikat mezi uživateli určité problémy. Karel se proto rozhodl navštívit náčelníka Městské správy, který měl v týdnu vždy v určitou dobu vyhrazen čas na návštěvy svých podřízených, kteří se mu mohli svěřovat se svými služebními a rodinnými problémy. Když měl sjednáno datum schůzky, hovořili jsme spolu o tom, o co bude náčelníka žádat. Tehdy se mne zeptal, zda by měl náčelníkovi připomenout svou účast na řešení problému s jeho tehdejší dopravní nehodou. Rozebírali jsme spolu tuto záležitost a já jsem mu nakonec řekl, že by se měl rozhodnout až na místě podle okolností, ke kterým při jeho jednání dojde. Když se vrátil, tak mě seznámil s tím, že požádal náčelníka o pomoc při řešení svých bytových potíží a bylo mu přislíbeno, že bude celá věc zvážena rozhodnuta. Ptal jsem se ho, zdali se před náčelníkem zmínil o události s tehdejší dopravní nehodou a on mi řekl, že to neučinil, protože ji nechtěl zneužít. Po určité době pak požadovaný byt obdržel.

Jindy před koncem jedné z nočních směn jsme byli operačním důstojníkem posláni na konkrétní adresu v Praze, kde mělo dojít z dosud neznámých příčin k úmrtí dvou mužů. Již před našim příjezdem bylo na místě vozidlo Pohřební služby a zřízenci vynášeli oba mrtvé z domu. Při bližším pohledu na ně jsem si všiml jasně růžové barvy jejich obličejů, což signalizovalo, že se udusili oxidem uhelnatým. Zjistili jsme, že oba přespávali v domovní kotelně, kam je přivedl jejich známý topič a nechal je tam bez souhlasu majitele domu přespat. Neodbornou manipulací s kotlem došlo k úniku tohoto plynu a tak zemřeli. Případ převzali příslušníci místního oddělení k dalšímu opatření. Jedním z našich posledních společných případů, který jsme s Karlem řešili, byla krádež dražších fotoaparátů z vozu západního cizince. Projížděli jsme po jedné z hlavních ulicí, když nás osádka protijedoucího auta upozornila, že ve vedlejší ulici poblíž známého hotelu se neznámý muž dobývá do zde zaparkovaného automobilu. Okamžitě jsme tam zajeli, ale u žádného ze zaparkovaných vozů jsme nikoho nespatřili. Jeli jsme dál a spatřili jsme jít po chodníku neznámého muže, který měl v podpaždí nějaký balík. Při jeho kontrole jsme ho požádali, aby nám ukázal, co má v balíku, kterým bylo, jak jsme později zjistili, tmavé sako. Moc se mu nechtělo, ale nakonec nám ukázal v saku zabalené dva fotoaparáty zn. Minolta, tehdy každý v hodnotě dvaceti tisíc korun. Kromě toho jsme u muže objevili i tři výměnné teleobjektivy, jejichž hodnota byla rovněž vysoká. Když jsme se ho ptali, kde je vzal, nejprve tvrdil, že je dostal od neznámého muže. Když jsme mu dali najevo, že mu nevěříme, snažil se nás přesvědčit, že na Hlavním nádraží potkal neznámého muže, který ho údajně požádal, aby mu tyto přístroje z auta přinesl, protože se mu ztratily klíče. Ani toto vysvětlení jsme nepřijali a po prohlídce vozu, do kterého bylo provedeno vloupání, jsme předvedli tohoto muže na místní oddělení. Tam jsme zjistili, že tento muž byl nedlouho před tím propuštěn z výkonu trestu a měl v úmyslu odjet do místa svého trvalého bydliště v Ostravě. Kdyby se mu to podařilo, byla by tato událost vedena jako případ s neznámým pachatelem, což nám potvrdil i pracovník kriminální služby, který byl k případu přivolán a poděkoval nám, že jsme pachatele této krádeže zadrželi a zabránili tomu, že by zůstal tento případ neobjasněn. Tato událost měla pro nás později ještě dohru, o které se chci zmínit. Krátce před mým ukončením činnosti u Pohotovostní jednotky jsme byli já a Karel vyzváni, abychom se dostavili na oddělení Inspekce náčelníka Městské správy. Dost nás to zarazilo, protože každé takové předvolání před takový orgán signalizovalo možnost nějakého problému v souvislosti s výkonem služby. S Karlem jsme spolu uvažovali o tom, čeho by se toto předvolání mělo týkat, ale nic nás nenapadlo a tak trochu jsme spekulovali o tom, že by to mohlo souviset s případem dopravní nehody náčelníka Městské správy. Ve stanovený den jsme se ohlásili na uvedené součásti, kde nám bylo řečeno, že inspekční pracovník, který chtěl s námi mluvit, náhle onemocněl a že nás bude kontaktovat, až se uzdraví. Do doby než jsem od Pohotovostní jednotky odešel, jak o tom budu hovořit dál, tak jsme s Karlem nebyli ještě znovu předvoláni.

V tomto období jsem zažil v průběhu služby řadu dalších událostí, které byly svým způsobem mimořádné. Při nástupu na jednu z nočních směn jsme byli velitelem čety upozorněni na tehdy probíhající večerní hokejové utkání ve Sportovní hale v Praze Holešovicích, kde jedním ze soupeřů bylo hokejové družstvo sportovního oddílu Sparta. Již tehdy bylo známo, že skalní příznivci toto sportovního klubu jsou vždy výbojní a při zápase a i po něm bývají velmi aktivní. Stále se však po zápase po delší době uklidnili a spořádaně odešli. Tento den byl však výjimečný, protože mužstvo Sparty vyhrálo, což jeho fanoušky podnítilo do té míry, že někteří nejagresivnější z nich zorganizovali průvod příznivců Sparty a vydali se s nimi do vnitřního města. Autohlídka, která byla pověřena dohledem na konec tohoto utkání, okamžitě o tom informovala operačního důstojníka Městské správy a očekávala od něho pokyny, jak se má zařídit. Operační důstojník, který zjevně nevěděl, co by se mělo provést, požadoval pouze zprávy o počtu účastníků, směr jejich pochodu a později nám nařídil, aby tento průvod, který se postupně zvětšoval, nevstupoval do vozovky. V okolí průvodu se již pohybovaly další autohlídky včetně naší, ale žádný zákrok, kromě usměrňování průvodu, aby nenarušil silniční provoz, jsme nepodnikali a jen jsme čekali na rozhodnutí operačního důstojníka. Na průvod se nabalovaly další osoby, když zjistily, že se vůči němu nezakročuje a ve svém jednání byly stále agresivnější, zejména svým křikem a bráněním protijdoucích v jejich chůzi včetně vstupování do ulice a tím omezování jízdy řidičů, kteří se jim museli vyhýbat. Průvod směřoval od Sportovní haly ulicí U Výstaviště směrem do ulice Dukelských hrdinů, dále na nábřeží Kapitána Jaroše a odtud se již blížil k bývalému mostu Jana Švermy, dnes Štefánikův most. Bylo zřejmé, že organizátoři průvodu vedou jeho účastníky k Václavskému náměstí ve středu Prahy. To už se ale do radiové konverzace mezi námi a operačním důstojníkem Městské správy vložil další účastník, kterým byl tehdejší náčelník odboru pořádkové a dopravní služby, který se vracel z nějakého pozdního jednání a ve svém služebním voze si zapnul radiostanici. Když zjistil, že se něco děje, žádal od operačního důstojníka informaci o celém případu, a když se dozvěděl o průvodu, nařídil operačnímu důstojníkovi, aby dal pokyn k jeho rozpuštění, protože žádný takový průvod nebyl předem řádně ohlášen a povolen. To už bylo čelo průvodu na mostě a poblíž něho se pohybovalo několik autohlídek. Po obdržení pokynu z každé autohlídky vyběhli dva nebo tři příslušníci směrem k průvodu. Když to jeho účastníci spatřili, okamžitě schovali vlajky, se kterými mávali a v podstatě se rozprchli. Podařilo se zadržet pár organizátorů, kteří byli předvedeni na příslušné místní oddělení. Akce však ještě pokračovala, neboť se skupině těchto výtržníků podařilo dostat až na Václavské náměstí, kde pokračovali ve svém jednání a proto museli být zadrženi a předvedení na místní oddělení. Po skončení této akce jsem se spolu se svou osádkou vracel zpět do přiděleného obvodu. Při průjezdu ulic v Holešovicích jsme zaslechli v radiostanici poněkud nesouvislé volání jiné autohlídky, ze kterého jsme vydedukovali, že pronásleduje nějaké vozidlo. Podle hlasu jsme poznali, že to volá jeden z našich mladších kolegů, který byl z této situace zřejmě vystresován a podle toho vypadaly i jeho relace. I když byl vyzýván, aby sdělil, kudy za vozem jedou, bylo slyšet jen, že jsou za ním deset, dvacet metrů a že ho nemohou dojet, ale bez toho, že by uvedl, kde se v té době nacházejí. Volajícím byl jistý Štefan, jinak bezproblémový kolega, který však byl poměrně dost impulzivní, což se právě projevilo v této akci. Nakonec přece jen sdělil jméno ulice, po které jeli a my, protože jsme byli nejblíže, jsme se za nimi rozjeli, abychom jim pomohli. Řidič pronásledovaného vozidla, kde bylo důvodné podezření, že je odcizil, jel Trojskou ulicí směrem k Zoologické zahradě, za ním jelo pronásledující vozidlo našich kolegů, které bylo následováno služebním vozidlem z místního oddělení, jehož osádka zaslechla rovněž volání o pomoc a nakonec jsme jeli my. Jízda to byla poměrně rychlá, neboť řidič pronásledovaného vozidla se snažil za každou cenu ujet. Jenže se mu nepodařilo zahnout do pravotočivé zatáčky a s vozidlem, které se mu naštěstí podařilo zbrzdit, čelně narazil do zděné zídky pod plotem, kde se zastavil. Štefan okamžitě vyskočil ze služebního auta, aby zadržel utíkajícího řidiče. Protože neustále držel v ruce sluchátko radiostanice, vyběhl i s ním a prakticky je utrhl. Mezitím jsme dojeli i my a vozidlo místního oddělení a zadrželi jsme celkem čtyři osoby, které v pronásledovaném vozidle jely. Zjistili jsme, že vozidlo odcizeno nebylo, ale jeho řidič byl v podnapilém stavu a proto se snažil ujet. Rozhodli jsme proto, že řidič bude odvezen k odběru krve a osádka bude předvedena k výslechu, což se také stalo. Štefan při zákroku sluchátko impulzivně zahodil, na což přišel až jeho velitel vozu, starší praporčík, který v té době řešil na místním oddělení jiný případ a osádku mezitím vyslal do výkonu služby s tím, že si je později nechá zavolat. Při zjištění chybějícího sluchátka se vrátili na místo zákroku, ale sluchátko již nenalezli. Ráno, když nám končila směna, tak velitel jejich vozu při braní svých věcí ze zavazadlového prostoru našel toto sluchátko v tašce jejich čtvrtého, mladého příslušníka, který s nimi jezdil. Ten nebyl schopen vysvětlit, proč je sebral a neodevzdal.

Koncem sedmdesátého prvního roku, kdy naše četa končila noční směnu, a my jsme nastoupili k ukončení služby, přišel k nám i náčelník Pohotovostní jednotky, aby nám poděkoval za práci v právě uplynulém roce a každému z nás poblahopřál k Novému roku. Když přišel ke mně, vzpomněl si, že jsem maturant a zeptal se mne, zda bych nechtěl toto své vzdělání uplatnit u jiné služby a jestli bych neměl zájem o změnu svého dosavadního zařazení. Já jsem s tím souhlasil a náčelník mne pozval k sobě k pozdějšímu pohovoru, kde jsme spolu měli o této možnosti hovořit. Tento rozhovor se uskutečnil koncem ledna příštího roku a náčelník chtěl vědět, o co bych měl zájem. Vzpomněl jsem si na svého spolužáka ze školy, se kterým jsem se bavil o jeho tehdejším novém zařazení a projevil jsem zájem o převelení ke kriminální službě na úsek hospodářské kriminality. Náčelník mi slíbil, že zjistí, zda to bude možné a s tím jsme se rozloučili. V průběhu měsíce února jsem byl vyzván, abych se dostavil na Obvodní oddělení v Praze 8, kde jsem se měl hlásit u zástupce náčelníka obvodního oddělení pro kriminální službu. Od něho jsem se dozvěděl, že by bylo možné, abych zde nastoupil jako budoucí kriminalista na skupinu hospodářské kriminality, s čímž posléze souhlasil i vedoucí této skupiny v hodnosti kapitána, i když v první chvíli chtěl vědět, proč jsem se k tomuto kroku rozhodl. Nakonec mi bylo doporučeno, abych napsal žádost o přeložení, což jsem učinil. Při tomto pohovoru mne trochu zarazil málo vstřícný přístup vedoucího k mému rozhodnutí stát se členem jeho skupiny, později jsem zjistil, že to byla pro něho mimořádná událost, protože byl zvyklý si své spolupracovníky vybírat sám. Po podání žádosti jsem byl koncem měsíce února seznámen s rozkazem, podle kterého jsem byl zařazen na Obvodní oddělení Prahy 8 ke skupině hospodářské kriminality s nástupem od prvního března, a zároveň mi byl přidělen odznak příslušníka kriminální služby. Když jsem se loučil se svými kolegy z Pohotovostní jednotky, řekl mi jeden z velitelů naší čety, že jsem byl navržen na udělení medaile prezidenta republiky „Za službu vlasti“, vzhledem k tomu, že jsem se takzvaně napravil v souvislosti s mým tehdejším prošetřováním mé činnosti v šedesátém osmém roku a že vůči tomuto návrhu nebyly žádné výhrady. Pomyslel jsem si, že toto jejich zdůvodnění bylo zavádějícím vysvětlením, protože tuto medaili bylo možné získat již po pěti letech služby a já jsem ji měl obdržet až po osmi odsloužených letech. Současně s mým odchodem od Pohotovostní jednotky odcházeli ve stejném termínu i další příslušníci, většinou věkově starší, kteří byli přeřazeni na některá místní oddělení v Praze. Důvodem jejich odchodu byla, jak jsem se neoficiálně dozvěděl, nezbytná generační obměna příslušníků, této jednotky, kdy měli místo starších nastoupit mladí příslušníci, odchovanci Pohotovostního pluku VB. Někteří z takto odcházejících to těžce nesli, protože zde chtěli dosloužit, mezi nimi zvláště jeden praporčík, kterému se blížil důchodový věk. Přesto byl přeložen na jedno z místních oddělení a tato změna pro něho měla tragické důsledky, jak o tom budu ještě dále vyprávět. Moje působení u Pohotovostní jednotky tak po sedmi a půl roce definitivně skončilo a až na jednu výjimku jsem se k ní a k hlídkové službě již nevrátil. Ukončil jsem tedy svoje působení u Pohotovostní jednotky a stal jsem se kriminalistou s oficiálním označením příslušníka působícího v rámci operativně pátrací činnosti na úseku boje s hospodářskou kriminalitou. Svlékl jsem uniformu a převlékl se do civilního oděvu, ve kterém jsem nepřetržitě sloužil až do svého odchodu do důchodu, kromě čtyř let, kdy jsem byl mimořádně povinen opět nosit uniformu. Karel po mém odchodu jezdil ještě chvíli jako velitel vozu v jiné autohlídce a protože bylo nutné u Pohotovostní jednotky navýšit počet služebních řidičů, tak Karel, který měl řidičský průkaz již z civilu, byl přeřazen na tuto funkci a nějaký čas u Pohotovostní jednotky jezdil. Později byl převelen jako kmenový řidič k automobilní četě Městské správy Praha a jeho úkolem bylo vozit žadatele o dopravu na jejich plánované služební cesty. Znovu jsem se s ním po letech setkal, ale to už je jiná kapitola.

Co pro mne služba hlídkového příslušníka u Pohotovostní jednotky znamenala a jaký měla po mne význam? Mohu říci, že zkušenosti, které jsem po dobu této služby získal, mi pomáhaly později i v mém budoucím služebním zařazení. Bylo pro mne nespornou výhodou, že jsem jako mladý nezkušený příslušník ve svých začátcích nastoupil k této jednotce a byl jsem okamžitě zařazen do výkonu služby, ve které jsem pod vedením zkušených starších příslušníků rychle získával potřebné vědomosti a návyky. Protože jsem do výkonu hlídkové služby vždy pravidelně nastupoval nejméně s jedním dalším, ale zpravidla se dvěma a někdy i se třemi kolegy, tak se mi prakticky nikdy nestalo, že bych se dostal do nepříjemných situací, nebo musel některé závažné případy řešit sám, bez pomoci dalších kolegů. Většinu služby jsem zpočátku vykonával jako člen osádky služebního vozidla a později jako jeho řidič. S těmito vozidly jsme byli schopni okamžitě a rychle řešit případy, se kterými jsme se setkali nebo ke kterým jsme byli vysíláni operačním důstojníkem Městské správy, který nás úkoloval prostřednictvím vestavěné radiostanice. Tyto spojovací prostředky nám umožňovaly kdykoliv a kdekoliv si vyžádat okamžitou pomoc dalších autohlídek nebo získat potřebné informace k prověřovaným osobám a tím zvýšit svou akceschopnost. Pravidelné střídání přidělovaných obvodů, kdy jsme při každé směně vyjížděli na území jiného pražského obvodu a neustálý pohyb v terénu přispělo k tomu, že jsem získal podrobnou znalost Prahy a jejích ulic, tak že pro mne nebylo po čase problémem se v Praze orientovat a rychle se dostávat na místa, do kterých jsme byli vysíláni. Význam pro mne měl i stálý kontakt s lidmi, řešení jejich problémů a poznávání a řešení uliční kriminality. Svoji roli hrálo i to, že po každém zákroku bylo naší povinností o něm sepsat podrobný služební záznam, který jsme předávali, někdy i se zadrženou osobou na příslušné místní oddělení VB k dalšímu opatření bez toho, že bychom museli tento případ dále zpracovávat nebo k němu provádět další šetření. Naším úkolem byla především povinnost neustále se pohybovat ve městě a vedle provádění zákroků působit svou přítomností i preventivně na ostatní občany.

Jednou z podstatných výhod této služby bylo i to, že jsem za určitou dobu jejího výkonu získal po absolvování bezplatného řidičského kurzu řidičské oprávnění, nejprve k řízení osobního vozidla, později rozšířené i na oprávnění k řízení nákladního automobilu. Tím, že jsem byl po absolvování tohoto kurzu okamžitě zařazen na funkci služebního řidiče, jsem za celou dobu jejího výkonu získal potřebné zkušenosti v řízení motorových vozidel a díky najetým kilometrům jsem získal praxi, kterou bych v civilu jen těžko dosáhl. Povinnost provádět v rámci denní služby plánovanou pravidelnou údržbu přiděleného vozidla pod vedením zkušených automechaniků řidičského průkazu, pravidelné každoroční týdenní školení řidičů spojené s přezkušováním ze znalosti právních norem spojených s provozem vozidel přispělo k tomu, že jsem si neustále udržoval potřebnou míru zkušeností a návyků nezbytných k řízení služebního motorového vozidla. Organizace služby u pohotovostní jednotky mě umožnila zahájit a úspěšně dokončit studium na civilní střední škole s maturitou, což byl nezbytný požadavek pro možnost přejít na jinou, zpravidla vyšší funkci. Přispělo k tomu i to, že jsem mohl být pravidelně uvolňován ze služby, ale zejména to, že jsem nemusel zpracovávat spisový materiál jako někteří jiní hlídkoví příslušníci z místních oddělení VB nebo na jiných útvarech, ale chodil jsem ze služby s takzvaně „čistou“ hlavou. To mě umožnilo studovat po celé tři roky a úspěšné složit maturitu.

Po celou dobu svého působení u Pohotovostní jednotky jsem měl sice relativně dost osobního volna, ale stereotypní systém výkonu služby založený na dvanáctihodinových směnách bez odpočinku, kdy jsem byl prakticky každou třetí noc ve službě, o sobotách, nedělích a ve svátcích bez možnosti změny zavedeného systému, se v pozdějších letech projevil i na mém zdravotním stavu. Problémem pro mne bylo období mého studia, když jsem se po noční službě, která končila v osm hodin ráno, dostal do postele až kolem desáté hodiny a již ve dvě hodiny odpoledne jsem musel vstávat, abych byl včas na přednáškách ve škole. I to bylo příčinou, proč někteří mí spolužáci toto studium vzdali a školu nedokončili. Když se tak zamýšlím nad tímto obdobím a rekapituluji svou účast u Pohotovostní jednotky, jsem toho názoru, že mé působení u tohoto útvaru bylo možná zbytečně dlouhé a že jsem měl odejít dřív. Delší setrvání v této službě sebou neslo pro mne nebezpečí spočívající v postupné ztrátě dalších stimulů pro bezpečnostní práci, projevujících se určitou zkostnatělostí a postupným zúženým pohledem na celou společnost. To se mi potvrdilo již tehdy, kdy jsem se ve svém volnu setkal se starším kolegou, o čemž jsem se již dříve zmínil, a kdy jsem si uvědomil, co by mne mohlo čekat v budoucnu po dlouhodobém jednotvárném výkonu služby. Rovněž i zmíněné problémy se zdravotním stavem mě proto vedly k tomu, abych začal pomýšlet na změnu svého zařazení. To byly důvody, proč jsem začal studovat střední školu, i když jsem to nedostal od svých nadřízených rozkazem a nikdo mne k tomuto studiu nenutil. Na základě složení maturitní zkoušky jsem mohl požádat o zařazení ke kriminální službě, kam bych se bez jejího dosažení jen těžko dostával vzhledem k požadavkům na vzdělání, které byly pro tuto funkci stanoveny.

– Kapitola desátá –

Příslušníkem kriminální služby
v letech 1972 až 1977

Jak se mohl z hlídkového příslušníka stát kriminalista, či detektiv, nebo operativní pracovník? Všechny tři názvy vyjadřují jednu a tu samou funkci. Základní podmínkou pro zařazení na tuto funkci, i když v době mé služby to nebylo bezpodmínečně nutné, bylo dosažené střední vzdělání. Poznal jsem ale kriminalisty, kteří tuto podmínku nesplňovali a většinou byli vedeni k tomu, aby si toto vzdělání doplnili. Existují tři možnosti, jak lze této funkce dosáhnout. V prvém případě si příslušník sám podá žádost o zařazení na jedno z pracovišť kriminální služby, a pokud mu je vyhověno, nastoupí na toto zvolené místo. Ve druhém případě může být svým nadřízeným na základě získaných znalostí a zkušeností doporučen k zařazení na tuto funkci. Ve třetím případě si vedoucí pracovník některého z úseku kriminální služby sám vyhledá a vybere příslušníka k zařazení na jím řízené pracoviště. Mé přeložení ke kriminální službě se uskutečnilo tak, že jsem náčelníka Pohotovostní jednotky požádal k zařazení na úsek boje s hospodářskou kriminalitou, o který jsem projevil zájem. Když jsme spolu probírali možnosti mého zařazení, bylo mi nabídnuto místo na odboru hospodářské kriminality Městské správy Praha, což jsem po kratším zvážení odmítl, protože jsem měl zájem o službu u základního útvaru, což bylo v tomto případě některé z obvodních oddělení VB na území Prahy a proto jsem zvolil možnost k nástupu na Obvodní oddělení VB v Praze 8.

Po nástupu k této službě dnem prvního března sedmdesátého druhého roku jsem se začal důsledně seznamovat se vším, co její výkon obnášel. Odhalování hospodářské trestné činnosti a její dokumentování bylo v té době určitou prioritou v rámci kriminální služby. Byla zdůrazňována nutnost poskytovat účinnou ochranu naší socialistické ekonomice před různými formami spekulace a nedovoleného podnikání, popř. před jinými formami neoprávněného soukromého obohacování neslučitelné se základními zásadami socialistické společnosti, které narušovaly řádné fungování všech článků hospodářské soustavy a umožňovaly jednotlivcům získávat nezasloužené bezpracné příjmy. Zvlášť velký význam trestní zákon přiznával ochraně majetku v socialistickém vlastnictví, což bylo zdůrazněno již tím, že útoky na tento majetek byly postiženy spolu s ostatními hospodářskými trestnými činy rovněž ve hlavě druhé zvláštní části. Zákon tomuto majetku poskytoval v porovnání s majetkem v osobním či soukromém vlastnictví podstatné vyšší ochranu. To vyplývalo i ze zařazení hospodářských trestných činů v tehdejším trestním zákoně do II. hlavy zvláštní části, protože řazení těchto činů do jednotlivých hlav v této době bylo provedeno s ohledem na jejich nebezpečnost pro společnost. Trestné činy II. hlavy proto představovaly po nezávažnějších prvohlavových trestných činech proti republice a jejím spojencům skupinu dalších závažných trestných činů, na jejichž odhalování a dokumentování byla operativně pátrací činnost v rámci VB prioritně zaměřená. Byly to trestné činy, z nichž některé byly v pozdější době z trestního zákona odstraněny vzhledem ke změně státního a politického zřízení. Mezi ty nejzávažnější tehdy patřilo zejména rozkrádání majetku v socialistickém, tedy státním a družstevním vlastnictví, zneužívání socialistického podnikání, ale i úplatkářství a trestné činy narušující chod národního hospodářství. K nejčastěji páchaným trestným činům proti hospodářské soustavě se řadily i již zmíněné trestné činy spekulace, trestné činy porušování předpisů o oběhu zboží ve styku s cizinou a trestné činy nedovoleného podnikání. Byl jsem upozorněn na to, že zjištěné případy hospodářské trestné činnosti nevystihují skutečný výskyt tohoto druhu kriminality, poněvadž zejména u spekulace, nedovoleného podnikání a poškozování spotřebitele se muselo počítat s jejich značnou latentností, což znamenalo, že jde o skrytou, těžko odhalitelnou trestnou činnost. Spekulace zahrnovala nejčastěji nedovolenou obchodní činnost s výrobky převážně zahraniční výroby, při nedovoleném podnikání docházelo zpravidla k nedovolené činnosti mající charakter služeb poskytovaných obyvatelstvu. K zneužívání socialistického podnikání docházelo převážně ze strany pracovníků socialistických organizací, kteří ve svěřených prodejnách nebo pohostinských zařízeních prodávali vlastní zboží a bylo umožňováno nedostatečným fungováním kontroly uvnitř poškozených socialistických organizací a nedbalou ochranou majetku v socialistickém vlastnictví. K poškozování spotřebitele pak docházelo při prodeji zboží v obchodě a poskytování jídel a občerstvení v pohostinských provozovnách a trestná činnost porušování předpisů o oběhu zboží ve styku s cizinou spočívala v nepřihlášení dováženého zboží k celnímu řízení jak při turistických, tak jiných cestách. Nedovolené podnikání spočívalo v neoprávněném provozování soukromé výrobní nebo jiné výdělečné činnosti ve větším rozsahu, přičemž se předpokládalo, že jde o soustavnou činnost, jež je páchána po živnostensku a má charakter soukromého podnikání. V případech zneužívání socialistického podnikání mohl být pachatelem jen ten, kdo byl v pracovním nebo v jiném obdobném poměru k socialistické organizaci, na jejíž úkor nebo pod jejímž jménem provozoval ve větším rozsahu výdělečnou činnost k soukromému obohacení. K poškozování spotřebitele při maloobchodním prodeji zboží docházelo předražováním zboží i šizením na jakosti a hmotnosti zboží. Trestná činnost porušování předpisů o oběhu zboží ve styku s cizinou se vyskytovala výlučně při porušení povinnosti přihlásit dovážené vyvážené nebo provážené zboží k celnímu řízení, popř. k proclení. S tímto pojetím hospodářské kriminality jsem byl povinen se důkladně seznámit a naučit se ji aktivně vyhledávat na rozdíl od ostatních druhů kriminální trestné činnosti.

Na našem obvodním oddělení kromě naší skupiny hospodářské kriminality byla dalším výkonným článkem tak jako na každém z dalších obvodních oddělení ještě skupina obecné kriminality, která působila na úseku odhalování zejména násilné, ale i majetkové a mravnostní trestné činnosti. Způsob jejich práce byl totožný jako u skupiny hospodářské kriminality s tím rozdílem, že její pracovníci řešili zejména nápad trestné činnosti, tedy případy, které jim byly oznamovány, kdežto naše práce byla zaměřena spíše na tom, že budeme sami vyhledávat především hospodářskou latentní, tedy skrytou trestnou činnost. Pokusím se to vysvětlit na jednom příkladu. Pachatel, který odcizil léky v lékárně během vloupání zvenčí, byl stíhán za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. Když tyto léky odcizil pracovník lékárny, tedy její zaměstnanec, byl rovněž stíhán za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. Rozdíl byl v tom, že v prvém případě tuto krádež vyšetřovali kriminalisté z útvaru obecné kriminality zpravidla jako takzvaný nápad trestné činnosti, kdežto ve druhém případě toto vyšetřování prováděli kriminalisté z hospodářské kriminality, kteří ve značné míře tuto trestnou činnost odhalovali sami. Kriminalistům, nebo, jak se jim také říká, operativním pracovníkům, byly přidělovány linie, které vyplývaly z jejich postavení. U pracovníků zařazených na skupině obecné kriminality to byly linie podle jednotlivých hlav trestního zákona, zatímco naše zaměření bylo podle jednotlivých úseků národního hospodářství, kterým byl průmysl, doprava, stavebnictví a další. Mě byla přidělena problematika zdravotnictví, školství a kultury. Kromě těchto úseků jsme měli na starosti i objektovou působnost, což znamenalo mít přehled o hospodářské činnosti v nejdůležitějších objektech národního hospodářství našeho služebního obvodu a zde vyhledávat hospodářskou trestnou činnost.

Na mnou zvolenou skupinu hospodářské kriminality Obvodního oddělení VB v Praze 8 jsem nastupoval prvního března sedmdesátého druhého roku a tím jsem zahájil svou další, novou fázi svého působení v rámci bezpečnostní služby. Po příchodu na toto pracoviště jsem byl přivítán vedoucím skupiny v hodnosti kapitána, který mě následně představil dalším členům, mým budoucím spolupracovníkům, zařazených na tomto bezpečnostním úseku. Tímto dnem jsem začal vykonávat operativně pátrací činnost se zaměřením na odhalování hospodářské činnosti, jak se oficiálně tomuto pracovnímu postupu říkalo. Vedoucí mi přidělil psací stůl pro administrativní práci a místo v trezorové skříni, kam se vždy na konci práce ukládaly písemné materiály, které měly zpravidla tajný nebo přísně tajný stupeň utajení. Po zařazení na toto pracoviště jsem se stal držitelem oprávnění seznamovat se s některými písemnostmi tajného a přísně tajného charakteru a sám jsem byl oprávněn některé své písemnosti jedním z těchto stupňů označovat. Spolu s tím jsem byl povinen dodržovat mlčenlivost o postupech a stadiu v objasňování a dokumentování případů svých, ale o případech zpracovávaných mými spolupracovníky. Tento režim utajení se důsledně dodržoval, protože za jeho porušení mohl být kriminalista, který se toho jednání dopustil, i trestně stíhán. Složení naší skupiny bylo různorodé, byli zde někteří věkově starší, než jsem byl já, ale někteří byli i mladší. Společně se mnou ten den na zmíněnou skupinu nastupovali další dva příslušníci, jeden z nich byl bývalým hlídkovým příslušníkem jako já, druhý byl bývalým vojákem z povolání v hodnosti nadporučíka, kterému byla po nástupu přidělena ale nižší hodnost. Do půl roku jsem zbyl z nás tří na skupině sám, jeden se vrátil zpět na místní oddělení, odkud přišel, druhý se nechal přeložit mimo Prahu. Z mých nových kolegů, se kterými jsem se poznal, to byl vedle vedoucího především Jarda, asi padesátiletý, v hodnosti kapitána, který byl zařazen na problematiku potravinářského průmyslu a obchodu. Jednalo se o zkušeného kriminalistu, charakterově na výši, zásadového, který byl pro své nesporné přednosti zvolen za předsedu útvarové stranické organizace bez toho, že by výkonem této funkce očekával nebo měl nějaký osobní prospěch. Současně byl oficiálním zástupcem vedoucího skupiny. Dalším kapitánem byl kolega pracující na úseku místního hospodářství, který měl schopnost řešit své případy s podstatnou znalostí dané problematiky. Mým dalším kolegou, který mne zaujal svým přístupem ke službě, byl Honza o málo starší než já, který byl zařazen na problematice průmyslu. Šlo o ctižádostivého příslušníka s někdy extravagantním vystupováním, což se projevovalo občas i v jeho oblečení. Vzpomínám si na jeho první auto, což byla tehdejší Škoda Felície s odnímatelnou laminátovou střechou, ve které byl vyměněný motor s pohonem na zadní kola. Honza nám vyprávěl, jaké vždy způsobil se svým autem pozdvižení, když zvedl přední kapotu a motor nikde. Stejný obrázek se naskytl tomu, kdo si vozidlo prohlížel, protože i po zvednutí zadní kapoty neviděl také žádný motor, pouze půlkulatý plechový kryt vystupující vzadu z podlahy. Šlo o motor zn. Volkswagen, který byl celý ukrytý pod podlahou auta. Honza měl velmi dobrý vztah s dalším, mladším kolegou Jirkou (o kterém bude dále řeč), kterému kdysi předával problematiku dopravy. Oba aktivně spolupracovali s obvodním výborem SSM, kde působili jako členové kontrolní komise se zaměřením zejména na hospodaření místních organizací, kde bylo možné očekávat rozkrádání finančních prostředků, což jako operativní pracovníci mohli okamžitě postihovat. Další dva kolegové pracovali na úseku stavebnictví a jejich hlavním úkolem bylo zaměření na tehdejší výstavbu nových bytových sídlišť v Ďáblicích a v Bohnicích, kde mohlo docházet a docházelo k rozkrádání stavebního materiálu. Dalším z mladších kolegů byl Bohouš, zařazený na problematice obchodu, který v době mého nástupu řešil a úspěšně vyřešil případ jedné pracovnice, která falšovala podpisy na fakturách a dopustila se tím rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. Zajímavé na tomto případu bylo, že si Bohouš musel vyžádat kriminalistické zkoumání v Kriminalistickém ústavu na dokumentaci způsobu pozměňování těchto dokladů. V příběhu celého mého působení na této skupině občas nastupovali noví příslušníci, z nichž někteří po určité době odcházeli, protože nebyli schopni nebo ochotni tuto práci vykonávat.

Když jsem se seznamoval s prostředím obvodní správy, ve kterém jsem měl pracovat, dostal jsem se zákonitě do styku i s kriminalisty působícími ve skupině obecné kriminality. Při kontaktu s nimi jsem se znovu setkal i se svým bývalým spolupracovníkem, klempířem, který jako já nastoupil po skončení vojenské základní služby k veřejné bezpečnosti. Prvně jsem ho potkal již v osmašedesátém roce na Pražském Hradě v rámci opatření, souvisejícího s příjezdem jugoslávského prezidenta na oficiální návštěvu do tehdejšího Československa. Toto společné setkání jsem v předchozí kapitole již popsal. Nečekal jsem, že se spolu sejdeme jako kriminalisté u stejného útvaru, i když každý v jiném služebním zařazení. Často jsme poté byli v kontaktu a hovořili jsme o minulých časech svého společného pracovního působení. Občas jsme spolu vykonávali i službu, když bylo nutno zajišťovat součinnostní opatření z hlediska operativně pátracích akcí vyplývajících z aktuální operativně bezpečnostní situace.

Svou činnost na skupině hospodářské kriminality jsem zahájil způsobem, který zásadně ovlivnil mé další působení u kriminální služby. Druhý den po mém nástupu si mne totiž zavolal vedoucí skupiny a sdělil mi, že od vyšší součásti, což byl odbor hospodářské kriminality Městské správy, bylo naší skupině postoupeno k přímému vyřízení písemné oznámení zaslané pracovnicí kontrolního oddělení jedné tehdejší družstevní organizace, která v Praze mimo jiné obhospodařovala síť svých prodejen s potravinářským zbožím. Oznámení se týkalo podezření z trestné činnosti, které se měl dopouštět vedoucí jedné z prodejen potravin dislokované v našem služebním obvodě, a proto nám bylo předáno k vyřešení. Celé oznámení se zprvu jevilo jako banální případ, ze kterého se postupem času a na základě provedeného šetření stala událost velkého rozsahu a ukázalo se, že šlo o trestnou činnost spojenou se zneužíváním socialistického podnikání a s rozkrádáním majetku v socialistickém vlastnictví, což tehdy patřilo mezi nejzávažnější trestné činy. Od vedoucího jsem zprvu dostal za úkol toto oznámení prostudovat a navrhnout podle svého uvážení nejvhodnější postup v dané věci. Přestože jsem neměl tehdy ještě potřebné zkušenosti z práce pracovníka hospodářské kriminality, snažil jsem se podle svých dosavadních vědomostí a znalostí vypracovat seznam opatření, které bylo nutno při prošetřování tohoto případu provést. V tomto případě šlo o to, že vedoucí předmětné prodejny převáděl v rámci obchodních transakcí ze své prodejny značné množství skotské whisky do tehdejšího Tuzexu. Tuzex byl podnik, kde se za poukázky, kterým se říkalo „bony“ a které bylo možné řádně získat prodejem cizí, zpravidla západní měny, nakupovalo zejména zahraniční a nedostatkové zboží, které v porovnání s cenami v běžných prodejnách bylo zde možné nakupovat levněji, nebo zde bylo dostupnější. Někteří majitelé takto získané bony prodávali některým překupníkům, kteří s těmito poukázkami dále čile obchodovali, takzvaně vexlovali a proto se jim říkalo „vexláci“. Podle prvotního posouzení byly převody skotské whisky do Tuzexu účetně v pořádku a řádně vyfakturovány. Přesto pracovnice kontroly spatřovala problém v tom, že na žádné z jejich prodejen nebyly nikdy větší zásoby tohoto alkoholu, protože šlo o cenově vysoké zboží se špatným odbytem a proto téměř neprodejné, jelikož v Tuzexu je bylo možné nakoupit za podstatně nižší cenu. Po poradě s vedoucím, kterého jsem seznámil se svým návrhem postupu v dané věci, jsem od něho dostal svůj první úkol; seznámit se s prostředím a vyžádat od vedení družstevní organizace veškeré písemné materiály, které se tohoto případu týkaly. Šlo zejména o účetní doklady, dokumentující převody veškerého zboží do Tuzexu a především ty, které se týkaly způsobu nabytí skotské whisky v uvedené prodejně. Byl to můj první kontakt s vedoucími pracovníky hospodářské organizace, při kterém jsem získával potřebné zkušenosti a znalosti, které jsem posléze uplatňoval při objasňování a dokumentování dalších případů, na kterých jsem později pracoval.

Během objasňování a dokumentování této záležitosti bylo nutno provést celou řadu dílčích šetření, postupně zajišťovat další a další doklady a vyslechnout přímo či nepřímo zúčastněné osoby mající k tomuto případu nějaký vztah. V jeho průběhu, který trval podstatně dlouhou dobu, se mi podařilo zjistit, že vedoucí zmíněné prodejny účetně přijímal na svou prodejnu značné množství uvedeného alkoholu z jiných než oficiálních zdrojů, kterými byly především sklady potravin. Toto zboží, ke kterému neměl dodací a nabývací doklady, pak převedl do zmíněného Tuzexu prostřednictvím svých dodacích listů, které mu byly potvrzeny, a na jejich základě účtárna provedla fakturaci, kterou Tuzex proplatil. Na základě této platby byla prodejna takzvaně odtížena a vedoucímu vznikl na prodejně přeplatek ve výši fakturované částky, který postupně stahoval z tržby pro svou potřebu a k tomu, aby zaplatil těm, kteří mu nelegálně toto zboží dodávali. Po zadokumentování tohoto případu, kde byla zjištěna škoda velkého rozsahu, bylo po poradě s vyšetřovatelem Městské správy, kterému byl tento případ přidělen ke konečnému zpracování, rozhodnuto o takzvané realizaci, spočívající v zadržení tohoto vedoucího a jeho předvedení na vyšetřovací součást VB. To už se na objasňování tohoto spletitého případu podíleli i další mí spolupracovníci. Před takzvaným spuštěním realizace se stačil tento vedoucí ještě ve spojení se stavebními pracovníky, zaměstnanými na výstavbě nedalekého pražského sídliště podílet na dalším rozkrádání finančních prostředků spočívajícím na stejném způsobu jako při prodeji skotské whisky. Šlo o to, že stavebníci získali účetními machinacemi stavební materiál, který vedoucí po dohodě s nimi převzal účetně opět na svou prodejnu a pak jej převedl prostřednictvím svých dodacích listů zpět stavebnímu podniku, kde tito zaměstnanci pracovali a kteří mu převzetí tohoto materiálu potvrdili. Na základě tohoto potvrzení vystavila účtárna družstva zase fakturu s finanční částkou, kterou stavební podnik uhradil. Prodejna byla o tuto částku znovu odtížena a vedoucí opět tento přeplatek z tržeb odcizil a rozdělil se o něho s pracovníky stavby, kteří s ním tuto transakci provedli. V průběhu realizace byl vedoucí prodejny předveden k vyšetřovateli a po prvotním výslechu, kde se ke své činnosti plně doznal, byl dodán do vazby. Další vyšetřování již prováděl vyšetřovatel Městské správy, kterému byl tento případ přidělen vzhledem k zjištěné vysoké škodě v celé této události.

Mezi tím jsem byl pověřován plněním dalších úkolů vyplývajících z mého zařazení u kriminální služby. Krátce po svém nástupu na obvodní oddělení jsem byl vyzván, abych se znovu dostavil na pracoviště Inspekce náčelníka Městské správy. Šlo o druhou výzvu, protože při první návštěvě byl inspekční pracovník nemocen a já jsem s ním nemohl hovořit. Když jsem se zmínil vedoucímu o tomto předvolání, okamžitě chtěl vědět, pro jaký důvod jsem byl Inspekcí předvolán, protože měl oprávněně obavu, zda nemá ve své skupině někoho, kdo se dopustil nějakého deliktu. I když jsem mu vysvětlil, že si nejsem ničeho takového vědom, očekával, s čím se vrátím. Při setkání s pracovníkem Inspekce, který mne předvolal, jsem se značným úžasem zjistil, že to je můj dlouholetý soused z domu v Karlíně, kde jsem vyrůstal a se kterým jsem se občas na schodech potkával. Říkalo se sice o něm, že snad slouží někde u policie, ale nikdy ho nikdo neviděl v uniformě. Také on se na mne s překvapením podíval, protože mě poznal a nečekal, že se spolu někdy potkáme. Přesto jsem u něho musel postoupit výslech, protože, jak jsem se dozvěděl, pachatel, kterého jsme v Praze 1 společně s Karlem zadrželi po krádeži fotoaparátů ze zamčeného vozidla cizího státního příslušníka, tak jak jsem to v předchozí kapitole uvedl, si při výslechu před prokurátorem stěžoval na naše nepřiměřené chování vůči němu. Protože k tomu z naší strany nedošlo, zřejmě šlo o nařčení ze strany pachatele, který se snažil ovlivnit průběh vyšetřování ve svůj prospěch. V tomto směru proběhl celý výslech a uvedené nařčení bylo odmítnuto jako neopodstatněné. Po návratu jsem zjistil, že můj vedoucí a onen vyšetřovatel Inspekce se spolu znali, protože v minulosti spolu spolupracovali jako kriminalisté na úseku boje proti hospodářské kriminalitě. Po tomto případu již nic nebránilo tomu, abych se stal řádným pracovníkem kriminální služby.

V době od sedmého do dvacátého druhého dubna se mělo v Praze uskutečnit třicáté deváté mistrovství světa a padesáté mistrovství Evropy v ledním hokeji. K řádnému zabezpečení jeho průběhu byla s ohledem na mimořádný význam tohoto sportovního podniku přijata ze strany vedoucích pracovníků VB, pověřených tímto úkolem celá řada opatření, která měla mimo jiné za cíl zabránit nežádoucím jevům, které by negativně působily jak na naše občany, tak zejména na cizince, kteří se měli této akce, ať už jako funkcionáři, nebo jako diváci zúčastnit. Byl proto vytvořen organizační štáb, který začal fungovat s určitým předstihem a organizoval výkon služby v okolí a uvnitř sportovní haly, ve které se mělo mistrovství uskutečnit. Pro zajištění stanovených úkolů byla vybrána řada příslušníků pořádkové, dopravní ale i kriminální služby ze všech pražských obvodních oddělení VB, kteří byli odveleni na tuto bezpečnostní akci. Také já jsem byl vybrán jako jeden z našeho obvodního oddělení a byl jsem ještě před zahájením soutěže zařazen s dalšími dvěma kriminalisty do operativní hlídky. Měli jsme se pohybovat uvnitř haly nebo v jejím bezprostředním okolí a zabránit tomu, aby zde nedošlo k nějakému protispolečenskému nebo trestnímu jednání. V té době byly už prakticky všechny vstupenky vyprodány a začali se objevovat první překupníci, kteří je prodávali za mnohem vyšší ceny, než byla jejich skutečná hodnota. Když jsme se zase jednou pohybovali uvnitř sportovní haly, oslovil nás neznámý muž, který se dostal dovnitř a začal nám nabízet ke koupi vstupenky, kterých měl, jak jsme zjistili, větší množství. Protože jsme byli v civilním oděvu, předpokládal, že se snažíme nějaké vstupenky na různé zápasy získat a proto nás oslovil. Podívali jsme se na sebe, a protože se mohlo jednat o překupníka, představili jsme se jako příslušníci a požádali ho o jeho osobní doklady. Tehdy jsem k prokázání svého postavení prvně použil svůj odznak kriminální služby, který jsem muži ukázal a vyzval ho, aby nás následoval, a tak jsme ho odvedli a předali organizačnímu štábu. Později jsme se dozvěděli, že šlo o pracovníka kulturního oddělení jednoho ze státních podniků, kam byly některé vstupenky distribuovány, aby mohly být rozdány nejlepším zaměstnancům. Zda onen pracovník byl podnikem pověřen, aby se pokusil tyto vstupenky prodat mimo podnik, nebo zda je zpronevěřil a chtěl je prodat a peníze si ponechat, jsme se již nedozvěděli. V průběhu šampionátu jsme potom měli spolu s ostatními kriminalisty při zápasech sledovat diváky v hledišti s úkolem zabránit jakémukoliv narušení průběhu zápasu. Po skončení mistrovství jsme se vrátili zpět na mateřské útvary.

V dubnu se mne vedoucí zeptal, zda jsem již po odsloužení potřebného počtu let obdržel státní vyznamenání Za službu vlasti, které se udělovalo příslušníkům, kteří odsloužili nejméně pět let a byli vždy velmi dobře hodnoceni za svou vykonávanou služební činnost. Když jsem ho informoval, že jsem byl k tomuto vyznamenání navržen, ověřil si tuto skutečnost a potvrdil mi, že je to pravda. V květnu jsem je skutečně obdržel. Po přidělení problematik a s nimi souvisejících objektů jsem začal postupně navštěvovat jejich vedoucí pracovníky, abych je informoval o tom, že mám za úkol zajišťovat bezpečnostní ochranu jejich provozů před hospodářskou trestnou činností. Současně jsem začal postupně získávat informační zdroje z hospodářských úseků těchto organizací, kde mohlo docházet k trestné činnosti a kde bylo možné získat dokumentaci tuto trestnou činnost potvrzující. Šlo zejména o ekonomické náměstky, pracovníky účtáren a kontrolních úseků, se kterými jsem spolupracoval. Současně jsem měl za úkol zjišťovat takzvaná „slabá“ místa, kde bylo možné předpokládat, že zde jsou podmínky pro páchání trestné činnosti. V některých případech jsem se proto musel seznamovat s technologií výroby, se způsoby technologických postupů a studovat celou řadu právních předpisů upravujících pravidla činnosti jednotlivých úseků národního hospodářství, abych se byl v dané problematice schopen orientovat.

Kromě těchto úkolů se ode mne očekávalo, že se podrobně seznámím a při své operativně pátrací činnosti budu postupovat striktně v souladu s interními předpisy upravujícími operativně pátrací činnost, což bylo hlavní podmínkou pro to, abych mohl vykonávat tuto funkci. K tomu, abych získal potřebné znalosti, mě vedoucí v září sedmdesátého druhého roku přihlásil do nástavbového dvouletého dálkového studia pro maturanty na střední odborné škole MV sídlící mimo Prahu se zaměřením na získání komplexních znalostí a vědomostí, týkajících se výkonu služby prováděné operativními pracovníky. Toto mé dálkové studium probíhalo tak, že vždy jedenkrát v každém měsíci jsem společně s dalšími kolegy z útvarů hospodářské kriminality z České republiky odejel na týdenní soustředění do této školy, během kterého jsme v rámci vyučování a samostudia studovali příslušnou literaturu a byli jsme přezkušování ze znalostí získaných tímto studiem. Průběh každého studijního týdne na této škole probíhal tak, že jsme byli nejprve přezkušováni ze znalosti učební látky, kterou jsme byli povinni nastudovat v rámci samostudia z určených materiálů a z přednášek, které nám byly přednášeny na předchozím soustředění. Současně jsme v tomto týdnu pokračovali v další výuce a na závěr tohoto soustředění jsme byli úkolováni, co se máme naučit do příštího setkání. Obsahem tohoto studia byla výuka odborně bezpečnostních předmětů, mezi které patřila především kriminalistika, trestní právo hmotné i procesní, jehož výuka byla vedena přísně podle trestních kodexů a důsledně vycházela z tehdy platných zákonů včetně postupů při vyšetřování trestných činů. Dalším zásadním předmětem byla výuka v té době ještě existujícího vyhledávání, což byla nižší forma vyšetřování na úseku přečinů, což byly činy mající charakter trestných činů, ale s nižší společenskou nebezpečností, jejichž odhalování a zpracování mohli provádět i vybraní hlídkoví příslušníci. Postup při vyhledávání byl upraven zásadně stejně jako postup při vyšetřování, vyhledavatelé byli oprávněni činit ve vyhledávání konečná rozhodnutí ve stejném rozsahu jako vyšetřovatelé ve vyšetřování. Existovalo několik odchylek mezi vyšetřováním a vyhledáváním, které byly zejména ve způsobu vznesení obvinění, v seznámení s výsledky vyhledávání, ve způsobu zamítnutí návrhu na doplnění vyhledávání, v nemožnosti uplatňovat námitky proti pokynům prokurátora a v nemožnosti účasti obhájce při vyhledávacích úkonech prováděných před skončením vyhledávání. Se všemi těmito zásadami jsme byli seznámeni, protože se předpokládalo, že někteří z nás mohou být po návratu ze školy po určité době pověřeni funkcí vyhledávacího orgánu.

V rámci studia na této škole jsme absolvovali i praktickou výuku činnosti na místě trestného činu ve speciální učebně, zřízené pro tento účel. Zde jsme si mohli ověřit své znalosti, jak se na místě činu chovat, jak vyhledávat a zajišťovat různé druhy stop materiálních ale i stop ve vědomí svědků zajištěných na tomto místě, které bylo možno okamžitě vyslechnout. Součástí tohoto studia byly dále i základy psychologie přednášené psycholožkou a nezbytná výuka základů marxismu-leninismu. Stěžejním předmětem však byla výuka předmětu operativně pátrací činnosti, v rámci kterého jsme se v prvním roce studia podrobně učili interní předpisy, takzvané směrnice, upravující právně tuto oblast služebního konání pracovníků kriminální služby. Protože šlo o činnost, při které se tehdy používaly neveřejné a utajované postupy a metody práce, bylo celé toto odvětví charakterizováno stupněm „tajné“ až „přísně tajné“, a v tomto duchu probíhala i naše výuka. Poznámky z přednášek jsme si mohli zapisovat do zvláštních písemných složek, které nám byly vždy po každém týdenním soustředění zasílány služební poštou na naše útvary, kde byly zaevidovány jako utajované písemnosti a tak bylo také nutno s nimi nakládat. V době, kdy jsem zahajoval toto studium, platily ještě původní, ale začátkem dalšího roku měly být vydány novelizované směrnice. Proto jsme se již v začátku studia začali učit tyto nové předpisy, protože bylo zbytečné zabývat se těmi, které po čtyřech měsících měly ztratit svou platnost. Díky tomu jsem se stal nepsaným poradcem svého vedoucího, kterému jsem byl schopen vysvětlit některé pasáže těchto nových předpisů. Druhým rokem jsme se v tomto předmětu učili znát a vyhledávat jednotlivé druhy a formy hospodářské trestné činnosti, se kterou jsme se mohli při svém působení setkat.

Ve výuce kriminalistiky jsme vycházeli z tehdy platné třídílné rozsáhlé učebnice, erudovaně zpracované našimi předními kriminalistickými specialisty, kterým se podařilo vytvořit dílo, jehož význam byl pro kriminalisty neocenitelný. Protože šlo o výjimečný studijní materiál, krátce se o ní zmíním. Kolektiv odborníků Kriminalistického ústavu řízený Bohuslavem Němcem začal soustřeďovat podklady k vydání rozsáhlého publikačního projektu, kterým měla být několikasvazková „Učebnice kriminalistiky“. Mělo se jednat o první ucelené dílo o československé kriminalistice určené především pro praxi, ve kterém měly být soustředěny veškeré dosavadní poznatky získané z vědecké i praktické činnosti Kriminalistického ústavu, ale také z tehdy dostupné zahraniční literatury. Učebnice kriminalistiky byla původně koncipována do dvou dílů, ve kterých měla být samostatně pojednána problematika kriminalistické techniky, včetně expertizní činnosti, a kriminalistické taktiky a metodiky vyšetřování jednotlivých druhů trestných činů. Později však dospěli autoři k názoru (zřejmě v závislosti na množství soustředěných podkladů), že budou vydány tři díly o celkem osmi až devíti svazcích. Nakonec se podařilo vydat „jen“ dva díly učebnice – první díl o třech svazcích v původně plánovaném rozsahu a třetí díl o dvou, nikoliv čtyřech plánovaných svazích. Bohužel, už se nepodařilo vydat díl druhý, který měl být zřejmě dvousvazkový a měl pojednávat o kriminalistické taktice a metodice vyšetřování jednotlivých trestných činů. Po šedesátém osmém roce se vydání tohoto dílu nepodařilo vzhledem kvůli autorům, kteří měli problémy s tehdejší politickou moci. I když původní záměr autorů vydat celkem třídílnou osmi až devítisvazkovou učebnici nebyl zcela naplněn, i tak se jedná o mimořádně obsáhlé dílo, které významně ovlivnilo především kvalitu tehdejší kriminalistické praxe. Je také nezpochybnitelné, že z tohoto díla kolektivu pracovníků Kriminalistického ústavu čerpali všichni budoucí autoři československých, resp. českých kriminalistických učebnic.

Stručně lze charakterizovat její obsah takto. První svazek I. dílu se věnoval obecným otázkám kriminalistiky (předmět, metody, úkoly, historie), dále základům kriminalistické fotografie, stopám, jejich klasifikaci a prostředkům k jejich zajišťování, daktyloskopické a portrétní identifikaci, identifikaci neznámých mrtvol a kostrových nálezů, biologické identifikaci, grafické expertize a identifikaci plošných a plastických trasologických stop, včetně jejich zajišťování. Druhý svazek I. dílu se zabýval mechanoskopickou, balistickou, chemickou a pyrotechnickou expertizou a detailně rozebíral problematiku práce na místě činu, včetně metod kriminalistické dokumentace. V závěrečných kapitolách bylo pojednáno o použití služebního psa na místech trestných činů a k dalším služebním úkonům. Třetí svazek I. dílu byl věnován speciálním expertizám. Zabýval se základními otázkami soudně lékařské expertizy, veterinární expertizy, veterinární toxikologie, agrochemické expertizy, potravinářské expertizy a soudně účetní expertizy. Později byly vydány další dva svazky III. dílu učebnice (uvažovány byly svazky čtyři), které jsou věnovány vyšetřování silničních dopravních nehod a vyšetřování železničních leteckých a plavebních nehod. Autoři upřednostnili napsání metodik vyšetřování dopravních nehod především proto, že k vyšetřování dopravních, železničních, leteckých a plavebních nehod bylo do této doby věnováno minimální množství odborné literatury i odborných článků a bylo třeba tento nedostatek zkušeností odstranit.

Pokud bych chtěl hodnotit úroveň našich lektorů, kteří byli jinak řádnými učiteli denního studia na Střední odborné škole MV, tak se musím zmínit alespoň o některých z nich. Pro nás dálkově studující byla, jak jsem se již zmínil, hlavním výukovým předmětem operativně pátrací činnost. V průběhu prvního ročníku při studiu nových směrnic upravujících výkon operativně pátrací činnosti byl našim lektorem zkušený dlouholetý pracovník, který byl jedním ze zpracovatelů těchto interních předpisů a své zkušenosti nám během výuky předával. Musím říci, že byl během této výuky nekompromisní a vyžadoval od nás jejich naprosto perfektní znalost a následné dodržování, což mělo vést k tomu, abychom se ve své činnosti nedopouštěli jakéhokoliv protiprávního jednání. Tomu odpovídal i průběh náročné závěrečné ročníkové zkoušky. Druhým rokem byl našim novým lektorem operativní pracovník, který při své výuce vycházel především z jednotlivých částí již dříve zpracované učebnice ze šedesátých let popisující konkrétní formy hospodářské trestné činnosti. Protože tato učebnice byla poplatná době svého vzniku, tak docházelo občas k tomu, že některé formy trestné činnosti v ní popisované se nám zdály již zastaralé a prakticky neupotřebitelné a proto jsme to dávali přednášejícímu najevo. Ale i z této výuky jsme získali celou řadu poznatků a návodů, jak při odhalování a dokazování hospodářské trestné činnosti postupovat. Při zahájení výuky kriminalistiky nám jako přednášející byl představen kmenový učitel této střední školy, vzděláním právník. Ke konci prvního týdenního soustředění jsme se dozvěděli, že bude muset ze školy odejít a později i skončit jako příslušník MV, což se také stalo a více jsme se s ním ve škole nesetkali. Později, to už předbíhám, byl v devadesátém roce rehabilitován a dokonce byl na chvíli jmenován novým náčelníkem tehdejší Hlavní správy VB. Jak se pak ukázalo, na tuto funkci nestačil a byl z ní po krátké době odvolán. Výuku kriminalistiky převzal nový lektor v hodnosti podplukovníka, což byl zástupce ředitele školy, který se snažil při výuce postupovat podle stanoveného studijního plánu. Jak jsme pak zjistili během studia technických postupů v kriminalistice, byl značným fandou kriminalistické fotografie a fotografování bylo jeho koníčkem. Toho jsme občas využívali, když se nám zdála část výuky nezáživná a proto jsme se ho dotazovali na jemnosti fotografické dokumentace, což byla pro něho sféra, kterou perfektně ovládal. Musím říci, že i já, přesto že jsem se dlouhodobě fotografováním zabýval, jsem se od něho dozvěděl některé nové poznatky, které jsem dříve neznal. Hlavní učebnicí kriminalistiky pro nás bylo již zmíněné třídílné dílo, ze kterého jsme měli studovat. Na konci soustředění jsme zpravidla od něho dostali zadání například nastudovat z prvního dílu stranu sto až dvě stě a ze znalosti této látky jsme pak byli na příštím soustředění zkoušeni. Vedle trestního práva, což bylo dalším naším studijním předmětem, jsme ještě studovali takzvané vyhledávání, které bylo novelou trestního řádu spolu se zákonem o přečinech zavedeno jako zjednodušená forma vyšetřování a ve vztahu k přečinům zkrácené řízení a mělo usnadnit činnost orgánů činných v trestním řízení při vyšetřování trestných činů s nižší společenskou nebezpečností nebo při vyšetřování tehdy existujících přečinů. S lektorem, který nás tento předmět učil, jsem se později znovu setkal při studiu na Vysoké škole SNB, kde působil na katedře trestního práva. Předmětu základů psychologie nás učila jedna z žen působících na této škole, která byla zároveň naší třídní profesorkou. Byla to šarmantní dáma v nejlepších letech s poměrně dobře vyvinutou postavou, tak že při své první hodině byla okamžitě středem naší pozornosti a zpočátku jsme ji všichni neustále sledovali a obdivně pozorovali. Ona jako zkušená psycholožka si tohoto okamžitě všimla a ty z nás, kteří se na ni upřeně dívali, vždy vyvolávala ke zkoušení. Když jsme pochopili tuto její taktiku, tak jsme se během její hodiny dívali raději jinam, abychom se nestali předmětem jejich zkoušek. Přesto jsme s ní po celou dobu našeho studia velice dobře vycházeli a na závěr jsme se společně s ní nechali na památku vyfotografovat. Na konci studia jsme skládali závěrečné zkoušky a obdrželi jsme vysvědčení o jejím absolvování. V té době mi již proběhla dvouletá lhůta od mého nástupu ke kriminální službě a na základě svého středoškolského a odborného vzdělání a zařazení na důstojnické funkci jsem mohl být jmenován do své první důstojnické hodnosti, do hodnosti podporučíka.

Většina příslušníků zařazených ke kriminální službě, se kterými jsem na této škole dálkově studoval, byli tak jako já mladí, kteří pracovali v této funkci krátkou dobu a začínali stejně u této služby v praporčických hodnostech. Jedním z nich byl i Ota, jeden z mých bývalých kolegů z Pohotovostní jednotky, který vystudoval dvouletou střední školu pro vojáky z povolání a protože stejně jako já získal maturitu, mohl nastoupit v Praze na jedno z obvodních oddělení ke skupině hospodářské kriminality. Oba jsme měli to štěstí, že jsme byli zařazeni do dvouletého dálkového studia na odborné střední škole MV pro maturanty, kde jsme se opět setkali. Celé dva roky jsme společně jezdívali pravidelně jedenkrát za měsíc na týdenní soustředění a v jejich průběhu jsme spolu častokrát hovořili o svých dalších plánech. Zejména on měl svou představu, jaké budou jeho další životní kroky jako příslušníka. Během tohoto studia jsme spolu přijížděli na každé soustředění, byli jsme ubytováni na společném pokoji a já jsem s ním často rozmlouval při večerních procházkách po městě, když jsme oba hovořili o svých plánech do budoucna. Zejména on byl značně ctižádostivý a počítal s tím, že jednou dosáhne v rámci MV vyšší postavení a tuto školu považoval za jeden ze stupňů k jeho dosažení. Společně s ním jsme se v této škole setkávali s naším dalším bývalým kolegou z Pohotovostní jednotky, Pepou, se kterým jsem já vystudoval základní školu v Bratislavě, a který si zde odbýval dva roky denního středoškolského studia, na které byl vyslán jako příslušník Pohotovostní jednotky. My jsme prakticky všichni toto dálkové studium ukončili již jako jmenovaní důstojníci. Výjimkou mezi námi bylo pár starších, kteří již důstojníky byli a na škole studovali, aby mohli být povýšeni do vyšší hodnosti nebo mohli zastávat vyšší služební funkci. Spolu s námi studoval i společný kolega v hodnosti kapitána z jedné krajské správy, který pro to, aby mohl získat hodnost majora, musel mít vedle klasického splněno i střední odborné vzdělání. Šlo o kolegu staršího čtyřiceti let, dlouhodobě vykonávajícího funkci operativního pracovníka (kriminalisty) se značnými praktickými zkušenostmi, který se pravidelně zúčastňoval všech týdenních soustředění. V polovině druhého roku studia se nám ale svěřil, že má obavu, zda vůbec dostuduje, protože při tehdejších stranických prověrkách v průběhu šedesátého devátého a sedmdesátého roku mu byla uložena stranická důtka za jeho chování v šedesátém osmém roce. Když mu potom jeho náčelník sdělil, že bude muset být na základě tohoto stranického trestu propuštěn do civilu, tak ho to dost vzalo, protože chtěl zůstat příslušníkem. Proto jezdil dále na naše soustředění, aby dokázal, že má stále zájem o službu, i když si byl vědom, že toto kádrové opatření vůči jeho osobě bude zřejmě uplatněno. Přijel s námi i na naše poslední soustředění, v rámci kterého jsme měli složit závěrečné zkoušky, ale hned druhý den byl ze školy odvolán a skutečně musel odejít do civilu. Zařadil se tak mezi ty bývalé příslušníky, z nichž byla řada po roce 1990 rehabilitována, a tito bývalí příslušníci mohli, pokud o to projevili zájem, znovu nastoupit do služby.

Ještě bych se chtěl zmínit o jedné tragické události, ke které došlo v době, kdy jsem dálkově absolvoval odborně bezpečnostní studium. Jeden z mých tehdejších starších kolegů z Pohotovostní jednotky, o kterém jsem již dříve psal a který od tohoto útvaru odcházel ve stejnou dobu jako já, ale proti své vůli, protože zde chtěl dosloužit až do odchodu do důchodu, což v jeho případě představovalo krátkou dobu, byl zařazen jako hlídkový příslušník na jedno z místních oddělení v Praze, kde vykonával spolu s dalšími příslušníky hlídkovou službu. Jednoho dne, kdy byl vyslán do služby jako velitel služebního vozu s mladým řidičem, oba spatřili při průjezdu svého služebního obvodu na odlehlé polní cestě stojící vozidlo se dvěma muži. Při jejich běžné kontrole jeden z mužů náhle vytáhl ukrytou pistoli, jednou ranou zastřelil velitele vozu, který kontrolu prováděl a dalšími výstřely těžce zranil řidiče služebního vozidla. Poté oba muži s vozem odjeli, ale zraněný příslušník byl schopen zapamatovat si jeho státní poznávací značku a tak byla totožnost vraha brzy zjištěna. K jeho okamžitému zadržení však nedošlo, protože byl na útěku a skrýval se. Podle jeho fotografie po něm bylo vyhlášeno pátrání a rozeběhla se rozsáhlá bezpečnostní akce s cílem vraha co nejdříve dopadnout a zajistit. Do této akce se zapojily i obě naše skupiny kriminální služby. Jeden z našich kolegů objevil osobu, od které se dozvěděl, že se hledaný muž bude v průběhu určité doby pohybovat v konkrétním prostoru na území našeho služebního obvodu. Byl proto vypracován plán spočívající v obsazení místa vybranými kriminalisty, kde se měl vrah vyskytovat, aby mohl být zadržen. Akce byla zahájena, hledaného muže se ale bohužel nepodařilo dopadnout, protože se na určeném místě neobjevil. Celopražská akce však pokračovala dál a skončila až nalezením hledaného v řece Vltavě, kde spáchal sebevraždu tím, že si na krk přivázal tašku plnou kamení, se kterou vstoupil do řeky a zde se ještě svou pistolí zastřelil. Tak skončil jeden příběh, na jehož začátku byla nepochopitelná vražda příslušníka při výkonu služby. Nutno ještě říci, že druhý postřelený příslušník svá zranění přežil a po určité době se znovu vrátil do výkonu služby.

Po ukončení studia na střední odborné škole jsem pokračoval ve své práci na úseku hospodářské kriminality. To již byl od třicátého března sedmdesátého třetího roku až do dvacátého června osmdesátého třetího roku federálním ministrem vnitra Jaromír Obzina. Zmiňuji se o něm proto, že byl ze všech ministrů vnitra nejvýraznějším představitelem této funkce, který se snažil ze Sboru a z jeho příslušníků vytvořit instituci důsledné uplatňující zásady tehdejší bezpečnostní politiky KSČ a socialistického státu a z ní vyplývající úkoly pro orgány bezpečnosti na úseku boje s trestnou činností a při ochraně veřejného pořádku. Obsah těchto zásad rovněž rozpracovával ve svých publikacích, které se měly stát studijním materiálem pro všechny příslušníky SNB, a já jsem se s nimi potom setkal při svém pozdějším studiu na vysoké škole, jak o tom budu dále hovořit. Po desetileté službě jsem byl navržen na udělení druhé medaile „Za zásluhy o obranu vlasti“, kterou jsem opět v květnu obdržel. V té době mě bylo doporučeno, abych vstoupil do komunistické strany, do které jsem byl přijat po uplynutí své dvouleté kandidátské lhůty. Vedle služební činnosti jsem byl pověřen výkonem funkce člena výboru útvarové organizace SSM, pak jsem se stal místopředsedou a posléze i jejím předsedou. V pozici předsedy SSM jsem se na základě rozhodnutí náčelníka správy zúčastňoval na jednání jeho širšího štábu, kde se kromě jiného pravidelně projednávala dosažená pracovní výslednost v porovnání se statistickými výsledky ostatních obvodních správ v Praze a byla přijímána opatření k jejich zlepšení. Při jednom zasedání tohoto štábu se projednával případ jednoho našeho kriminalisty ze skupiny obecné kriminality, který měl během výslechu nebezpečného pachatele majetkové kriminality, několikanásobného recidivisty, vůči němu neoprávněně použít jeden z mírnějších prostředků, konkrétně úder obuškem. Když se náčelník naší správy dozvěděl o tomto případu, který začala vyšetřovat Inspekce náčelníka Městské správy, okamžitě onoho příslušníka postavil mimo službu s polovičním platem s tím, že ve věci bude zřejmě zahájeno trestní stíhání a že příslušník s takovým přístupem a chováním nesmí u VB dále působit. Všichni členové štábu toto sdělení přijali jako oprávněné kromě vedoucího skupiny obecné kriminality, který se vyjádřil v tom smyslu, že nejde o tak jednoznačný případ, neboť onen příslušník použil obušek vůči vyslýchanému nikoliv proto, aby od něho vynutil přiznání k trestné činnosti, ale protože ho ten při výslechu hrubým způsobem urážel. Náčelník správy po tomto zjištění rozhodl, aby o skutečné příčině ve věci použití obušku jako jednoho z faktů byl informován vojenský prokurátor, který dozoroval vyšetřování tohoto příslušníka. Postižený příslušník byl ženatý a živil svou rodinu a tak potřeboval mít k tomu odpovídající příjem. Proto sám na vlastní žádost odešel ze služeb MV a našel si vhodné civilní zaměstnání. Vojenský prokurátor nakonec rozhodl, že nešlo o trestný čin, ale o kázeňský přestupek a věc vrátil ke kázeňskému potrestání. Propuštěnému příslušníkovi, který byl jinak zkušeným kriminalistou, bylo nabídnuto, že se může vrátit k SNB, ale on to už odmítl.

V té době jsem se stal předmětem zájmu ze strany nadřízené součásti, kterou byl odbor hospodářské kriminality Městské správy, kam jsem měl přestoupit. Protože můj vedoucí a posléze i vedoucí pracovníci obvodního oddělení nebyli tomuto záměru nakloněni, byl jsem okamžitě zařazen do takzvaných kádrových záloh a tím bylo mému přestupu prakticky zabráněno. Nutno říci, že mně toto opatření nijak zvlášť nevadilo, protože já sám jsem o tento přestup nejevil zájem. Pokračoval jsem v práci na přidělené problematice, kde jsem v rámci dohledu nad přidělenými objekty, mezi které patřila nemocnice Na Bulovce, řešil pár případů rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví. Zajímavý byl případ krádeží, kterých se dopouštěl jeden ze zaměstnanců. Po jeho poslední krádeži, kdy odcizil věci s nízkou hodnotou, byl přesto vyšetřován pro tento trestný čin, protože se jednalo o recidivistu, který se těchto krádeží dopouštěl opakovaně. V jiném případě, kdy došlo k vloupání do nemocniční lékárny zvenku, kdy pachatelé odcizili větší množství opiátů a léků obsahujících tyto látky, a jejich odhalování provádí kolegové ze skupiny obecné kriminality, jsem byl úkolován, abych se na jejich činnosti podílel. Pachatele se krátce na to podařilo zadržet a zajistit i větší množství odcizených léků. Vedoucí lékárny, starší vysoký pán s mrožím knírem, jinak fandící kriminální práci, se kterým jsem byl v úzkém kontaktu, mi sdělil, že si nechal vyrobit zařízení, které mělo zabránit opakovanému napadení lékárny. U skříně, do které se po skončení pracovní doby ukládaly tyto léky a komponenty, si nechal vyrobit primitivní bezpečnostní zařízení, které signalizovalo jakékoliv otevření této skříně do vrátnice s nepřetržitým provozem. Požádal mne o možnost prověření tohoto opatření, protože vrátný měl okamžitě po signálu vyrozumět operační středisko bezpečnosti. Při dohodnutém způsobu kontroly, při kterém jsme společně v noční době otevřeli onu skříň, se tak potvrdila funkčnost tohoto zařízení, protože na základě oznámení vrátného byla okamžitě na místo vyslána autohlídka a dokonce se stalo, že k lékárně přiběhl hlídkový příslušník, který nedaleko vykonával hlídkovou službu a ve své radiostanici zaslechl zprávu o napadení lékárny. Provedená kontrola byla ve vedení správy kladně vyhodnocena a po dobu mé existence na obvodní správě k žádnému vloupání do této lékárny nedošlo. Od vedoucího lékárny jsem získal i poznatek, že v objektu nemocnice stojí již dlouhou dobu v jedné z chodeb obrovský uzamčený trezor, o kterém nikdo neví, co obsahuje, protože se nedal otevřít. Projednal jsem tuto skutečnost se zaměstnankyní pověřenou výkonem bezpečnostního pracovníka a ta zajistila jeho násilné otevření. V trezoru obsahujícím řadu zásuvek byly nalezeny platinové dráty a jiné komponenty značné hodnoty, o kterých nebyla k dispozici žádná evidence. Posléze se zjistilo, že trezor patřil jistému výzkumnému ústavu, původně sídlícímu na Bulovce, ale už dlouhou dobu přemístěnému do objektu v Praze 4, který se o tento svůj majetek nezajímal. Po vyrozumění současného vedení tohoto ústavu, které připustilo, že jde o jejich majetek, byly zajištěné věci protokolárně předány a já jsem současně informoval svého kolegu na obvodním oddělení, aby tento případ dále sledoval. V průběhu svého pravidelného působení v nemocnici Na Bulovce jsem se po delší době náhodně setkal i s dlouholetým přítelem Járou. Neměli jsme možnost si spolu blíže pohovořit, protože Járovi tehdy zemřel otec a on neměl na nějaký rozhovor náladu. Rozloučili jsme se s tím, že se někdy setkáme, ale trvalo to dlouhou dobu, než k tomu došlo.

V dalším přiděleném objektu, kterým byla léčebna v Bohnicích, jsem byl seznámen s výsledky kontroly prováděné nadřízenými orgány, při kterých byl zjištěn značný nepořádek v hospodaření ústavu se zdravotnickým materiálem. I když zde bylo podezření z trestné činnosti spáchané z nedbalosti, nakonec se nepodařilo tuto trestnou činnost konkrétní osobě prokázat. Jiný případ byl však závažnější, došlo k situaci, kdy se jedna ze zdravotních sester pokusila o sebevraždu, protože byla nařčena z krádeže několika kusů ložního prádla. Jak bylo zjištěno, tato sestra na jednom z pavilonů, které jsou v léčebně určené pro pacienty, převzala proti podpisu od zaměstnance pověřeného hospodařením s těmito prostředky, a který šel na dovolenou, zásoby ložního prádla určeného pro pacienty. Při zpětném předávání se zjistilo, že několik kusů tohoto prádla, šlo konkrétně o prostěradla a povlaky na deky, takzvané kapny, této sestře chybělo. Později se zjistilo, že sklad s prádlem využívala jedna z lékařek jako šatnu a protože potřebovala pro svou domácnost čisté prádlo, bez vědomí a souhlasu si je odnesla domů. Případ převzalo místní oddělení k dalšímu šetření a s lékařkou bylo poté zahájeno kárné řízení. Sestru se podařilo zachránit. V jiném případě byl jeden z pacientů s duševní vadou, jinak inženýr elektrotechnik požádán o opravu jednoho ze složitých lékařských přístrojů, při které zjistil kromě jiného chybějící elektronky, které bylo tehdy možné použít do některých domácích televizních přístrojů. Místo toho, aby celý případ oznámil pracovníkům léčebny, z vlastní iniciativy nevybíravým způsobem telefonicky obvinil z tohoto poškození pracovníky servisní organizace, kteří byli tímto jeho jednáním ohromeni, protože nevěděli, kdo je takto napadl, a nebyli si ničeho vědomi. Současně vyvolal v léčebně určitý rozruch, protože toto své zjištění a svůj názor veřejně rozšiřoval. Když jsem se o případu dozvěděl, stačil pachatel odcizené elektronky vrátit a tak nebylo možné zjistit jeho totožnost, a proto jsem případ odložil.

Na úseku zdravotnictví jsem se setkal i s dalšími případy, které se mi však nepodařilo dotáhnout až do konečného stadia. V průběhu svého působení jsem se setkal s lidmi, kteří mě neoficiálně informovali o tom, že někteří lékaři si nechávali za své služby a za léky platit, Konkrétně šlo o případ, kdy mi jedna žena sdělila, že pro svou nemocnou matku nakupuje od jednoho lékaře léky, které by jen těžko jinak sháněla. Když jsem ji požádal, aby mi sdělila jeho jméno, toto odmítla, a přímo mi řekla, že neví, kdy ho bude ona sama potřebovat. V jiném, závažnějším případě jsem se dozvěděl, že lékařka tehdejšího Onkologického ústavu, sídlícího v prostorách nemocnice Na Bulovce, který nebyl její organickou součástí, měla slíbit jednomu mladíkovi, u kterého byla zjištěna rakovina, že ho bude samostatně léčit a že ho vyléčí. Onen mladík proto prodal svůj motocykl k tomu, aby měl peníze pro lékařku na úhradu této mimořádné léčby. Bohužel, jeho léčba se nezdařila a on přesto na rakovinu zemřel. Když se mi podařilo ztotožnit jeho rodiče a žádal jsem je o jejich svědectví, abych mohl lékařku obvinit z trestného činu, byl jsem znovu odmítnut pod stejnou záminkou jako v předchozím uvedeném případě.

V rámci svého zaměření na oblast kultury jsem získal důvěrnou informaci, že v dílnách Hudebního divadla v Karlíně se vyráběly pomůcky do prvomájového průvodu pro nějakou, tehdy mě neznámou organizaci. Po vyžádání příslušných dokladů z účtárny divadla jsem zjistil, že si výrobu této výzdoby objednala jistá tělovýchovná jednota, která její zhotovení zaplatila. Šlo o dobrovolnou sportovní organizaci, která měla zajišťovat výhradně sportovní činnost svých členů a k hospodářské činnosti tohoto charakteru nebyla oprávněna. K vlastnímu prošetřování této činnosti jsem si vyžádal účetní doklady a jednal jsem i na pražské organizaci ČSTV, kde jsem se po dlouhé době potkal s bývalým kolegou Vladimírem, dříve kontrolorem na ÚV ČSTV. Od něho jsem se dozvěděl i pozadí celého případu údajné trestné činnosti, které se měl dopustit jeho tehdejší spolupracovník a náš bývalý kolega Karel, jak jsem se o tom již dříve zmínil. Ze zajištěných dokladů jsem zjistil, že podobných akcí provedla tato tělovýchovná jednota víc, ve kterých fungovala jako příjemce objednávek od jiných státních nebo družstevních organizací na zhotovení nejrůznějších zakázek, ačkoliv k tomu neměla žádné výrobní kapacity. Vyhotovení těchto zakázek zadávala jiným výrobním organizacím, kterým jejich výrobu uhradila. Zhotovené výrobky byly následně předávány objednateli, který po převzetí zakázky uhradil její cenu na provozní účet této sportovní jednoty. S účtem disponoval výhradně její předseda, který z tohoto zisku neodváděl do státní pokladny daně, a jak jsem zjistil, peníze z tohoto účtu byly vypláceny skupinám osob, které s vědomím a souhlasem předsedy uskutečňovaly přes sportovní jednotu tyto akce. Sám předseda, který řídil činnost jednoty ze svého ateliéru, rovněž odčerpával část finančních prostředků pro svou potřebu i tak, že uzavíral s různými osobami dohody o provedení práce pro jednotu a z vyplacených peněz si ponechával část, když fingoval výplatní listiny těchto osob. Protože šlo o způsobenou škodu značného rozsahu, předal jsem zpracovaný případ vyšetřovateli Městské správy s návrhem na zahájení trestního stíhání. V jiném případě jsem na základě poznatku zaslaného z mimopražského útvaru hospodářské kriminality prošetřoval případ malíře-grafika, trvale bydlícího v Praze 8. Tento malíř zhotovoval na základě smlouvy o dílo pro různé socialistické organizace grafické listy ve formě čestných uznání, jejichž dodání mu bylo proplaceno na zvláštní účet s nižším daňovým zatížením, vedeným u organizace, která obhospodařovala účty dalších umělců. K tomu, abych pochopil celý proces zhotovování grafických listů, jsem musel nastudovat odbornou literaturu a vycházet ze zákonné úpravy této činnosti. Podle ní měl tento grafik zhotovovat jakékoliv grafické listy ručně grafickou technikou a pouze v omezeném množství, aby byly uznány jako výtvarné dílo a jako takové i zaplaceny. Po posouzení vyžádaných a zajištěných výtisků těchto „grafických“ listů jsem zjistil, že pan grafik si usnadnil práci tím, že zhotovil pouze základní grafickou desku, ze které měl vyhotovit grafickou technikou požadovaný počet grafických listů, které byl oprávněn podepsat a uvést na nich pořadová čísla spolu s celkovým počtem zhotovených výtisků. Místo toho předal tuto desku svému známému tiskaři, který mu podle ní vyrobil matrici a z ní pomoci tiskařského stroje zhotovil větší množství kopií obrazů, které pak umělec vydával za svou originální grafiku. V jednom případě došlo dokonce i k tomu, že tiskař při výrobě dvou sérií čestných uznání s motivem panorámatu Pražského Hradu použil v jednom případě matrici obráceně, tak že na některých výtiscích byla věž Daliborka vpravo a na dalších byla tato věž na levé straně. Následně tento grafik zhotovil pro větší výrobní podnik se zahraničními kontakty formou grafických listů nástěnné kalendáře s tématikou výrobních procesů používaných u tohoto podniku. Když jsem jeho jeden zajištěný výtisk tohoto kalendáře předložil umělecké komisi, která před dodáním jeho návrh z profesionálního hlediska posuzovala, bylo mi řečeno a písemně potvrzeno, že návrhy těchto předložených grafických listů byly komisí z důvodu nízké umělecké hodnoty odmítnuty a grafik dostal za úkol tyto návrhy přepracovat, což učinil a předložil je opět komisi, která mu jejich vydání schválila. U komise byl uložen návrh těchto upravených a schválených grafických listů, umělec však dodal podniku kalendáře s původními, odmítnutými návrhy, které mu byly proplaceny. Případ jsem opět po zpracování předal vyšetřovateli s návrhem na zahájení trestního stíhání.

Během své činnosti na skupině hospodářské kriminality jsem se podle potřeby podílel na šetření dalších případů, které přímo nesouvisely s mou obhospodařovanou problematikou. V jednom takovém případě jsem byl spolu s kolegou vyslán do tehdejší banky v Praze 8, kde měli úředníci tohoto peněžního ústavu zjistit výskyt falešné dolarové bankovky a zajistit jejího předkladatele. Po příjezdu na místo jsme zjistili, že uvedenou bankovku v bance předložil vedoucí pracovník z obchodu Ovoce - zelenina, který banku požádal o ověření její pravosti. Šlo sice o pravou bankovku, ale s původně jmenovitou hodnotou jednoho dolaru, která byla graficky upravena na bankovku v hodnotě padesáti dolarů. Bankovka byla změněna tím způsobem, že v jejích rozích byly původní číslice, kterými byly jedničky, neznámou technikou upraveny na číslici padesát a původní text hodnoty na bankovce ve tvaru „ONE“ (jedna) byl změněn na text slova „USA“. Obraz prezidenta zůstal nezměněn, protože padělatelé zřejmě počítali s použitím této bankovky ve státech, kde není lidem známo, který americký prezident je na které bankovce zobrazený. Předmětnou bankovku nám zaměstnankyně banky vydala a my jsme se s občanem vrátili na náš služební útvar. Při jeho výslechu jsme se dozvěděli, že ho den před tím v obchodě kontaktovali nějací cizinci, kteří chtěli nakoupit větší množství ovoce a nabídli mu tuto bankovku, protože neměli české peníze. On jim za tuto upravenou bankovku vydal zboží a ještě jim vyplatil nazpět dva tisíce korun, ale nic bližšího nám k nim nebyl schopen říci. Případ a zadrženou bankovku jsme spolu s úředním záznamem služebně předali na odbor hospodářské kriminality Městské správy, který byl kompetentní k tomu tyto případy vyšetřovat. Později jsem obdržel fotokopii této bankovky. Zmiňuji se o tomto případu proto, že měl pro mne po několika letech ještě další pokračování, o kterém budu dále hovořit. Dalším jedním z našich každoročních úkolů byl dohled nad průběhem žní v našem obvodě, kde působila jedna z farem Státního statku Praha. Úkolem bylo zabránit rozkrádání sklízeného obilí, poškozování zemědělských strojů a zabezpečení prostorů, kde se sklizené obiloviny skladovaly. S tím souvisela vždy předchozí prohlídka těchto skladišť. Při kontrole jedné ze stodol jsem objevil několik barelů s neznámou látkou, ke které se nikdo nehlásil. Při šetření jsem zjistil, že barely do stodoly umístil dřívější uživatel této stodoly, který ji měl od statku pronajatou k provádění tehdejší přidružené výroby, což byl fenomén, který se rozmohl především v šedesátém osmém roce. Onen uživatel podnikal jako kladeč podlahových krytin a k tomu si sám vyráběl lepidlo z komponentů obsahujících vysoce hořlavé a výbušné látky. Po skončení této své činnosti barely ponechal na místě a nehlásil se k nim. Bylo mi řečeno, že byl vyzván k odevzdání vzorku tohoto lepidla k rozboru, aby mohlo být následně zlikvidováno. Když se pokoušel jeden z barelů otevřít, došlo údajně k výbuchu a on byl těžce zraněn. Od té doby se všichni těmto barelům vyhýbali. Nález jsem oznámil na řídící štáb na Městské správě a ten zajistil jejich odvoz a pozdější likvidaci.

Na skupině hospodářské kriminality jsme každý samostatně obhospodařovali přidělené problematiky a s tím související objekty. Každý z nás zpravidla samostatně zpracovával případy, které odhalil na přiděleném úseku až do jejich úplného zdokumentování a v případech, kdy se potvrdila trestná činnost, tak tyto zpracované případy obvykle předával vyšetřovateli s návrhem na zahájení trestního stíhání. Byly však i takové případy, na jejichž objasňování se nás podílelo více, protože šlo o rozsáhlou činnost, kde každý operativní pracovník plnil dílčí úkoly v dané věci. Takovým případem byl i ten, související s prodejem skotské whisky do Tuzexu, o kterém jsem hovořil již výše, a na kterém se v konečné fázi rozpracování podílela téměř celá naše skupina. Značnou pozornost však získal případ, o kterém chci dále hovořit, jehož zvláštností bylo to, že na něm postupně pracovali tři operativní pracovníci a až teprve tomu třetímu se podařilo jeho objasňování dovést do úspěšného konce. Šlo totiž o případ, v průběhu jehož rozpracování byly získány poznatky, že jeden starší zaměstnanec Dopravního podniku Praha, který vykonával funkci dispečera a kontroloval jízdní časy tramvají, chodí každé ráno v rámci našeho obvodu do zpravidla potravinářských obchodů, kde prodávajícímu personálu nabízí větší množství kovových mincí různých hodnot, zabalených v papírových ruličkách. Podezřelé bylo především to, že tuto svou pravidelnou činnost prováděl dlouhodobě, ale nepodařilo se zjistit, odkud tyto peníze získával. O tomto zaměstnanci bylo známo, že byl dříve jedním z tehdejších tramvajových průvodčích, kteří prodávali cestujícím v tramvajích jízdenky a k tomuto účelu nosili velkou brašnu, ve které shromažďovali peníze, které od cestujících za prodané jízdenky získali. Průvodčí po skončení služby zpravidla balili vybrané kovové mince do papírových obalů, které pro tento účel obdrželi od zaměstnavatele. Takto zpracované mince byli povinni po každé směně druhý den odevzdat v účtárně podniku a při tom obdrželi nové jízdenky na příští den. Každý průvodčí během dne nastřádal větší množství těchto kovových mincí, což ho velmi zatěžovalo. Proto, aby se s nimi nemusel nosit, snažil se je někde v obchodech vyměnit za papírové peníze. Byla to celkem běžná praxe a v obchodech si na ni prodavači zvykli, protože zejména po ránu kovové mince potřebovali, aby mohli vracet kupujícím nazpátek. Proto nikomu nebylo nápadné, že tento zaměstnanec v této činnosti pokračuje a to i přesto, že v dopravních prostředcích městské dopravy byl už delší dobu zaveden samoobslužný provoz a profese průvodčího byla zrušena. Samoobslužné placení probíhalo tak, že každý cestující při vstupu do dopravního prostředku vhodil do horního průhledného dílů zabudované pokladny jízdné, které zůstalo ležet na půlené kovové desce. Řidič opticky zkontroloval, zda jízdné bylo uhrazeno v považované výši a poté sešlápnutím pedálu kovovou desku otevřel a peníze propadly do spodní části pokladny, a tak to probíhalo u každého cestujícího. Při ukončení denní směny řidič zajížděl do takzvané remízy, což byla vozovna, kde byly tramvaje odstavené. Při průjezdu vrátnicí byl řidič povinen zastavit a službukonající vrátný pomocí zařízení podobného tomu, které se dříve používalo na výběr poštovních schránek a skládalo se z kovového rámu, výsuvné desky a plátěného sáčku, zasunul toto zařízení do spodní části pokladny, čímž se otevřelo její dno a po vysunutí desky peníze bez lidského zásahu propadly do sáčku. Vrátný vysunul rám a automatickým zasunutím desky v rámu uzavřel dno pokladny a uzavřený sáček ještě zapečetil plombou, tak že se do něho nikdo nemohl dostat. Pro vyprázdnění každé pokladny použil samostatný sáček. Uzavřený sáček ukládal ve zvláštní místnosti do uzamykatelné skříně, odkud se veškeré zde uložené sáčky ráno odvážely k mechanickému vytřídění a spočítání peněz, které v sáčcích byly.

Jak jsem již uvedl, tento zaměstnanec se po skončení své funkce průvodčího stal dispečerem, který dohlížel na dodržování harmonogramu jízd tramvají a s penězi tedy již neměl přicházet do styku. Můj již zmíněný kolega Jirka, který šetření tohoto případu převzal od Honzy společně s přidělenou problematikou a pracoval na něm, se v první řadě zaměřil na zjištění možnosti, kde dispečer mohl nabízené peníze získávat a došel k názoru, že jako jejich zdroj přichází v úvahu jedině vozovna, kde se vybrané peníze z tramvají odebírají a na určitou dobu ukládají. Podařilo se mu zadokumentovat, že dispečer téměř každou noc chodil do vozovny, což pro něj jako zaměstnance dopravního podniku nebylo nic těžkého. Bylo zřejmé, že dispečer byl proto nějakým způsobem schopen dostat se k uloženým penězům a část jich odcizit, což mohl provádět pouze v místnosti se skříní, ve které byly zapečetěné sáčky uskladněny. Nebyl však znám způsob, jakým bylo možné se do těchto sáčků bez použití násilí dostat. Jirka se proto rozhodl požádat jedno z technických pracovišť MV o použití tehdy nového způsobu záznamu, což byla videotechnika pracující s kamerou a videomagnetofonem, schopným pořídit záznam obrazu na cívku stejným způsobem jako u rádiomagnetofonu. Technici kameru tohoto zařízení tajně nainstalovali v křoví za oknem směřujícím do místnosti se skříní, ve které byly sáčky s odebranými penězi uloženy. Tak se podařilo zaznamenat chování a jednání dispečera, který během jedné noci opět navštívil tuto místnost. Později se zjistilo, že dispečer si opatřil klíče od místnosti a od skříně, které mohl odemknout. Ze skříně postupně odebíral jednotlivé sáčky, které pomocí vlastnoručně vyrobeného zařízení otevíral a z každého sáčku vždy odebral část mincí a sáček znovu uzavřel a vlastními plombovacími kleštěmi zapečetil. Odebrané peníze nasypal do vlastních přinesených textilních sáčků, které po naplnění ukládal do dvou velkých tašek, se kterými odcházel domů, kde odcizené peníze uložil a následně balil do papírových ruliček. Po zadokumentování jeho činnosti pomocí videotechniky byl dispečer při odchodu z vozovny s dvěma plnými taškami sledován až do místa jeho bydliště a když se chystal vstoupit do domu, kde měl trvalé bydliště, byl jedním z kriminalistů, kteří ho sledovali, v rámci jeho kontroly požádán, aby ukázal, co v těch taškách má. Byla to situace, které se říká „vhodný moment realizace“. Pro dispečera to byl takový šok, že nebyl schopen vysvětlit, kde k penězům, které měl v taškách, přišel a nakonec přiznal, že je odcizil ve vozovně. Byl okamžitě zadržen a předveden na obvodní oddělení. Já jsem ráno po příchodu do práce spatřil na třech vedle sebe stojících stolech obrovskou hromadu kovových mincí a vedle nich sedícího zdrceného dispečera. Protože se celý případ okamžitě rozkřiknul, bylo v kanceláři živo a pohybovalo se zde množství osob, které se chtěly podívat na odcizené peníze a na zadrženého muže. Především to bylo vedení naší obvodní správy, vyšetřovatelé z naší i z Městské správy, přišel se podívat i starosta obvodu se svým zástupcem i vedoucí tajemník obvodního výboru KSČ. To byl důvod následné mimořádné události, protože zadrženého nikdo přímo nehlídal a on, poté když si plně uvědomil dosah svého zadržení a eventuální následky, se rozhodl skoncovat se životem. Původním povoláním byl holič, a občas navštěvoval několik svých starých známých, aby je u nich doma oholil. Proto v tašce sebou neustále nosil holičské náčiní, mezi kterým byla i břitva, kterou se mu podařilo v nestřeženém okamžiku z tašky vzít a dát do své kapsy. Poté požádal, aby mohl jít na WC, což mu bylo umožněno. Vedoucí naší skupiny sice nařídil jednomu kolegovi, aby ho doprovodil, což se stalo, ale tento kolega umožnil dispečerovi, aby se na WC zavřel. Tím se dopustil jedné ze zásadních chyb, na kterou jsme byli jako příslušníci při všech školeních upozorňováni, totiž na to, že není možné zadržené osobě umožnit, aby se na WC zavřela a nebylo vidět, co zde provádí. Dělalo se to zpravidla tak, že se mezi dveře a jejich rám vstrčila noha, aby nebylo možné dveře úplně zavřít. To se v tomto případě nestalo a dispečer se za zavřenými dveřmi pokusil podříznout si krk. To se mu sice podařilo, ale nebyl to úspěšný pokus, tak že když začal chroptět, kolega vyrazil dveře a po zjištění, co se stalo, tak mu okamžitě zavázal krk ručníkem, který byl po ruce. Dispečer byl poté převezen do vězeňské nemocnice k ošetření a ve vyšetřování jeho činnosti bylo pokračováno.

Mezitím probíhaly u zadrženého dispečera domovní prohlídky, při kterých bylo v bytě nalezeno větší množství peněz, které ještě nestačil zpracovat a později v jeho garáži. Dispečer byl trestně stíhán a posléze i odsouzen. Tento případ měl pro mne ještě určitou dohru, protože když jsem nedlouho poté byl s rodinou na výběrové rodinné rekreaci v tehdejším objektu MV v jižních Čechách, vyslechl jsem nechtěně rozhovor jednoho mladšího kolegy, který rozmlouval se dvěma dívkami, kterým podrobně líčil, jak v Praze zatýkal pachatele, který rozkrádal peníze ze samoobslužných tramvají. Později, když byl sám a setkali jsme se, tak jsem mu řekl, že šlo o případ, který jsme řešili na našem oddělení a že si nevzpomínám, že bych ho tam byl viděl. Tím jsem ho zaskočil a on mi začal tvrdit, že se sice této akce zúčastnil, ale že ji jen technicky zajišťoval. Pomyslel jsem si, jak snadno se snaží někteří jedinci přisvojit zásluhy za něco, čeho se přímo nezúčastnili a o čem jen slyšeli. Když jsem se již zmínil o svém pobytu v rekreačním zařízení MV, tak jen ještě uvádím, že MV obhospodařovalo asi deset takových zařízení v celé České republice určených k výběrovým rodinným rekreacím, o které byl zejména v letních měsících ze strany příslušníků a zaměstnanců značný zájem a získat proto poukaz na takovou rekreaci bylo značně obtížné. Mně se podařilo během svého působení na obvodním oddělení využít této možnosti jen ve dvou případech, protože těch poukazů bylo přidělováno na základní útvary jen mizivé množství.

Já jsem byl v průběhu vyšetřování tohoto závažného případu vyslán na služební cestu s dalším vyšetřovatelem k jinému případu do Náchoda, kde měly provedeny výslechy osob k případu rozkrádání finančních prostředků, kterého se měla dopustit bývalá pracovnice jednoho většího strojírenského podniku v našem obvodě. Ta si jako vedoucí pionýrského tábora na Náchodsku nechala u místních truhlářů vyrobit dřevěný stylový nábytek do své chaty a fakturu ve výši asi dvacet tisíc korun za jeho zhotovení nechala proplatit účtárnou podniku, kde pracovala. Současně zaměstnávala jednoho tamního příslušníka VB bez souhlasu jeho nadřízeného jako údržbáře v pionýrském táboře, kterému za tuto činnost platila. Toto rozkrádání odhalil můj kolega Honza a tento případ se stal pro něho jedním z prestižních během jeho kariéry. Naše služební cesta nakonec trvala dva dny, protože jsme se museli s vyšetřovatelem v Náchodě zdržet. Honza se s tímto svým zadokumentovaným případem, který se týkal neoprávněného proplacení faktury za zhotovený nábytek, však nikdy nedočkal toho, že by byla pachatelka za tento čin řádně potrestána odnětím svobody, protože tento skutek byl vyřešen pouze jejím podmínečným odsouzením. To se mu ale vůbec nelíbilo a neustále, především na služebních srazech na způsob řešení tohoto případu poukazoval, i když mu bylo řečeno, že se s tím už nic nedá dělat. Nakonec se spojil s jedním redaktorem a ten napsal článek, ve kterém popisoval činnost Honzy při jeho objasňování a poukazoval na neadekvátní přístup ze strany příslušných orgánů k tomuto případu. I když mu redaktor v článku upravil jeho příjmení, učinil to tak, že Honzu každý z nás i z vedení obvodního oddělení poznal. Honza z toho měl pak řadu nepříjemností a musel se náčelníkovi obvodního oddělení zpovídat, proč použil tento způsob zveřejnění celého případu bez jeho souhlasu.

Kolega Jirka se díky svému vyřešenému případu stal poměrně populárním, ale nedělal z toho žádnou přednost a nehledal pro sebe žádné výhody. Na úseku dopravy pokračoval ve své operativně pátrací činnosti a podařilo se mu tak odhalit další případ, ve kterém šlo o zneužívání takzvaného fondu mistra. Fond mistra byl podle rozhodnutí učiněným ze strany vedení dopravního podniku stimulujícím prostředkem, podle kterého každý vedoucí skupiny podřízených pracovníků, čili jejich mistr, měl přidělený fond, do kterého byly převedeny finanční prostředky. Takový mistr mohl okamžitě z něho prostřednictvím šekové knížky vyplácet na základě svého rozhodnutí šekem finanční odměny, pokud došel k přesvědčení, že jeho podřízení splnili mimořádný úkol nebo pracovali s mimořádným pracovním nasazením. Jirka však zjistil, že jeden z těchto mistrů požadoval část peněz z odměny od toho, komu ji udělil, nebo tyto odměny vyplácel ženám, které mu byly po vůli. Podařilo se mu tento případ zadokumentovat a připravit k předání vyšetřovateli k zahájení trestního stíhání. Bohužel v té době existovala směrnice, podle které bylo povinností před zahájením trestního stíhání osoby, která byla v takzvané nomenklatuře stranického orgánu, což byl případ i tohoto mistra, předat veškerý spisový materiál k projednání s příslušným stranickým orgánem, který měl právo se k případu vyjádřit. Na základě jeho názoru se rozhodovalo, zda bude v této věci zahájeno trestní stíhání či nikoliv. Při zamítnutí se ve věci dále nepokračovalo a spisový materiál byl uložen. To se stalo i v tomto případě a Jirka už svůj spis zpátky nedostal. Tento výsledek jednání mu natolik znechutil další jeho působení u SNB, že si podal žádost o propuštění do civilu a bylo mu vyhověno. Později sice svého tehdejšího rozhodnutí litoval, ale i když se snažil o znovupřijetí, bylo mu naznačeno, že jako bývalý důstojník měl být natolik uvědomělým příslušníkem, který měl svou službu brát jako své celoživotní povolání. Proto po jeho dobrovolném odchodu už nebyl zájem znovu ho přijmout. Byla to svým způsobem škoda, protože šlo o chytrého příslušníka s velmi dobrou znalostí kriminální práce, pro kterého by nebylo problémem absolvovat další vyšší vzdělání, v tomto případě Vysokou školu SNB a tím uplatnit své vědomosti ve svém dalším působení.

Na obvodním oddělení byla vedle běžného výkonu služby zřízena takzvaná stálá výjezdová skupina, což bylo opatření, v jehož rámci bylo nutné zajistit během dne a noci na obvodním oddělení nepřetržitou čtyřiadvacetihodinovou službu jednoho kriminalisty, který byl povinen řešit případy výskytu jakékoliv mimořádné události v rámci obvodu. Tento kriminalista během této doby neprodleně i v noční době vyjížděl podle potřeby na místo oznámené události, kde bylo jeho úkolem provést základní kriminalistické úkony, spočívající ve zjištění skutku, v zajištění místa činu, nalezení a uchování stop, zajištění svědků a dalších okolností, které mohly přispět k objasnění této události. Pokud šlo o závažné případy vyžadující při jejich vyšetřování přítomnost specialisty, předával je podle dané problematiky příslušníku, který na případu dále pracoval, nebo je předával kriminalistům z vyšší složky, což byla v tomto případě Městská správa, kteří přebírali případy, kde bylo podezření z vraždy či z jiného násilného trestného činu podobné povahy, nebo šlo o škodu značného rozsahu. Na našem obvodním oddělení vykonávali službu v této stálé výjezdové skupině nejprve příslušníci ze skupiny obecné kriminality už i proto, že prakticky všechny případy, na které se vyjíždělo, se týkaly jejich problematiky. Nás kriminalistů ze skupiny hospodářské kriminality se tyto výjezdy netýkaly, neboť mezi prošetřovanými případy nebýval zpravidla žádný, který by byl hospodářského charakteru. Naši kolegové z obecné kriminality však neustále požadovali, abychom i my z oddělení hospodářské kriminality byli do této služby zařazeni, protože jsme byli kriminalisté jako oni. A i když náš vedoucí s tímto názorem nesouhlasil, rozhodlo vedení správy, že se budeme na těchto výjezdech podílet i my, což se také stalo. Týkalo se to pochopitelně i mě a tak jsem vždy po určité době do této služby zařazen. Vzpomínám si, že první případ, ke kterému jsem vyjížděl, bylo nahlášené vloupání do mateřské školky, kde pachatel odcizil nějaké věci. Na místě se mnou byl také kriminalista, který vykonával funkci technika a ten provedl prvotní ohledání se zajištěním několika stop. Případ si poté převzal kolega z obecné kriminality obhospodařující tuto problematiku, protože se mi nepodařilo pachatele na místě zadržet.

Mé působení ve stálé výjezdové skupině obvodního oddělení se v ničem nepodobalo mé dřívější činnosti, neboť jsem se předtím během celé své předchozí služby od svého nástupu jako příslušník, ani jako kriminalista nesetkal s případem smrti člověka nebo jiného násilného trestného činu, který bych musel osobně vyšetřovat. V průběhu několika výjezdů jsem se na řešení takových případů však podílel, a o nich se chci nyní zmínit. V prvém případě jsem byl během dne vyslán na jednu pražskou ubytovnu, kde byl nalezen mrtvý muž, abych zjistil příčinu jeho smrti. Pokoj, kde byl muž nalezen, zajišťoval hlídkový příslušník jednoho z našich místních oddělení, který mne informoval, že ohledání mrtvého již provedla přivolaná lékařka, která na muži neshledala stopy násilného působení a konstatovala smrt v důsledku stáří. V tomto smyslu vyplnila i úmrtní list. Případ jsem ponechal k dokončení místnímu oddělení, které zajistilo převoz mrtvého do Ústavu soudního lékařství k provedení pitvy, která měla objasnit příčinu jeho smrti. Druhý případ byl již složitější, protože šlo o dvě mrtvé osoby, ženu a muže, nalezené v pokoji, sloužícím jako samostatný byt ve společném bytě. Protože mě vysílající operační důstojník stručně informoval o tom, k čemu v pokoji došlo a o podezření, že jde o násilný čin, odejel jsem na místo opět s technikem, kterého jsem si vzal sebou. Na místě jsme zjistili, že na posteli leží na zádech starší žena a na jejím těle měl položenou hlavu a ruku starší muž, který napolo klečel vedle postele. Bylo zřejmé, že jsou oba již mrtví a v bytě byl i po vyvětrání cítit zápach svítiplynu, který pocházel z vařiče v bytě, jehož kohoutky byly již zavřeny. Šetřením u sousedů se mi podařilo zjistit, že muže, který zde trvale bydlel, navštěvovala často mrtvá žena, jeho přítelkyně, která pracovala jako servírka. Jak mi bylo řečeno, muž žil sám a podle sousedů na ženu naléhal, aby se za něho vdala, což ona stále odmítala. Tu noc v době jejich smrti tento muž na ni opět naléhal, aby si ho vzala, ale zřejmě znovu odmítla. Proto poté, když usnula, otevřel kohoutky u plynového vařiče a pak k ní přilehl. Tak byli ráno nalezeni. Případ byl proto posouzen jako vražda a sebevražda a jeho další vyšetřování převzali kriminalisté z Městské správy. Další případ byl již závažnějšího charakteru. V noci jsem byl operačním důstojníkem vyslán do jednoho z nových sídlišť, kde mělo dojít v jednom z bytů třípatrového domu k vraždě a pokusu vraždy. Cestou jsem měl vyzvednout vyšetřovatele, který měl toho dne stejnou službu jako já, ale mohl se zdržovat v místě svého bydliště. Když jsme dorazili na místo, ve druhém patře byl jeden z bytů otevřený a mezi dveřmi ležel na zemi již mrtvý muž a u jeho rozbité hlavy byla na zemi velká kaluž krve, Kolem stáli spolubydlící, kteří nám řekli, že dalšího starého muže s rozbitou hlavou odvezla sanitka do nemocnice na ošetření. V průběhu šetření jsme spolu s vyšetřovatelem, který začal konat svou práci, zjistili, že mrtvý muž byl nájemníkem bytu, kde ležel a ve kterém trvale bydlel. Šlo o muže, který byl zaměstnán jako námořník na československé obchodní zaoceánské lodi a který svou dlouhodobou dovolenou trávil v Praze. Později se zjistilo, že zavražděný si ten večer vyšel s cílem obstarat si nějakou dámskou společnost. V jedné z vináren se seznámil s mladou ženou a jejím mladým společníkem. Společně se začali bavit a popíjet alkoholické nápoje. Po určité době pozval zavražděný tuto ženu k sobě do bytu, což ona přijala, ale její společník šel s nimi. V bytě zavražděného pak pokračovali v popíjení, což ženu posléze přestalo bavit a z bytu odešla. Zavražděný muž když zjistil, že se mu jeho plán nezdařil, začal na mladíka naléhat, aby odešel také. Ten to však odmítl, protože zjistil, že v bytě je značná zásoba zejména zahraničních lihovin a chtěl v pití pokračovat dál. Zavražděný to odmítl a dále na mladíka naléhal, aby z bytu odešel, ten však toto stále odmítal. Došlo mezi nimi k potyčce, ale zavražděnému se nepodařilo návštěvníka z bytu dostat. Proto vyšel z bytu a šel o patro výš požádat svého známého o pomoc. Po jeho odchodu mladík zavřel dveře a čekal, co bude dál. Když se zavražděný s přítelem vrátil k bytu a zjistil, že jsou dveře zavřené, začal se do bytu dobývat. Mladík v té době již stál za dveřmi a měl v ruce skleněnou silnostěnnou sifonovou lahev obalenou drátěným pletivem. Když kamarád zavražděného zjistil, že se do bytu nedostanou, řekl mu, že půjde telefonicky ze svého bytu zavolat o pomoc na místní oddělení VB a odešel. Zavražděný se mezitím stále pokoušel dostat do bytu, až mu mladík stojící za dveřmi otevřel a on vběhl dovnitř bytu. Mladík ho ale s drženou sifonovou lahví udeřil do hlavy takovou silou, že ho zabil. Zavražděný upadl a zůstal ležet na prahu dveří. Protože to bylo již pozdě v noci a zavražděný při svém dobývání se do bytu způsobil značný hluk, někteří obyvatelé domu se tímto hlukem probudili a začali zjišťovat, co se děje. Mladík stál dále v bytě a čekal, co se bude dít dál. V prvním patře se probudil starý muž a toho nenapadlo ho nic jiného, než aby se šel podívat o patro výš, co se děje. Při příchodu k bytu viděl ležet zavražděného na zemi, a protože se s ním také znal a nevěděl, že už je mrtvý, tak strčil hlavu do dveří a ptal se ho, co se mu stalo. V tom okamžiku ho mladík také udeřil lahví do hlavy, ale už menší silou, takže starý muž upadl vedle zavražděného, ale zůstal se zraněním hlavy na živu. Mladík pak z bytu vyběhl, proběhl kolem lidí, kteří se ho nesnažili zadržet, u vchodu do domu rozbil již zamčené skleněné dveře a vyběhl ven. Později se zjistilo, že proběhl sídlištěm a protože neměl boty a chtěl se co nejrychleji vzdálit, vloupal se do uzamčeného mikrobusu, který se mu podařilo nastartovat, a pokusil se ujet. Při výjezdu ze sídliště však nezvládl zatáčku a s odcizeným autem narazil do plotu, shodou okolností v době, když autohlídka z místního oddělení jela zjistit, co se děje v domě, odkud byla přivolána. Příslušníci autohlídky vozidlo zastavili a při kontrole zjistili, že řidič je v silně podnapilém stavu a navíc, že vozidlo odcizil. Odvezli ho proto na oddělení a zde ho zajistili připoutáním k trubce ústředního topení. Pak se vydali zpět do domu, a když zjistili, co se stalo, požádali operačního důstojníka o pracovníka výjezdové skupiny, což jsem byl já. Mezitím když zjistili, k čemu došlo, tak se snažili získat popis pachatele, když před tím zajistili odvoz zraněného do nemocnice. Po získání popisu zjistili, že podobného mladíka zadrželi a proto pár obyvatel domu odvezli jako svědky na oddělení a ti v zadrženém poznali mladíka, který se dopustil této vraždy a pokusu vraždy. Mezitím jsem se na místo dostavil i já s vyšetřovatelem, který okamžitě zahájil svou činnost. Na místo poté přijel i jeho nadřízený, aby rozhodl o dalším postupu. Po skončeném šetření, kdy bylo jasné, že byl pachatel těchto trestných činů zadržen, jsem své účinkování v případu skončil a vrátil jsem se zpět na obvodní oddělení, kde jsem o případu sepsal úřední záznam. Další šetření pak prováděli kriminalisté Městské správy, protože jim tato problematika patřila.

Událostí, u které jsem jako člen výjezdové skupiny rovněž zasahoval, byl rozsáhlý požár objektu v bezprostřední blízkosti ulice vedoucí z Prahy 8 na Prahu 3, kde začaly hořet přízemní domy jednoho podniku, který zde měl své sídlo, kanceláře a skladové prostory. Byl to prostor mezi dvěma železničními tratěmi poblíž místa, kde probíhaly hranice obou obvodů. Po příjezdu na místo jsem zjistil, že požár se již rozšířil na všechny podnikové domy a jeho intenzita nabírala na síle, i když na místě byly již tři hasičské sbory. Problémem pro ně byl nedostatek vody, protože v okolí nebyly žádné hydranty, odkud by bylo možné čerpat vodu a vyřešilo se to tak, že vodu musely přivážet cisterny Dopravního podniku. Rozsah požáru byl značný, a proto jsem zajistil uzavření průjezdu v této ulici pro dopravu v obou směrech. Mezitím na místo přijel kriminalista výjezdové skupiny Městské správy, protože bylo možné očekávat, že požárem vznikne škoda velkého rozsahu. Stáli jsme oba nedaleko požáru a pozorovali jeho zvyšující se intenzitu. V tom se ozvala ohlušující rána a do výše asi padesáti metrů vyšlehl plamen. Šlo zřejmě o výbuch bomby s plynem, která byla ve skladišti uložena. Hned jsme se přikrčili a urychleně jsme tento prostor opustili. Požár pokračoval dál a já jsem měl dojem, že čím více vody hasiči do ohně stříkali, tím s větší intenzitou hořel. Nakonec všechny domy shořely a zbytek byl hasiči uhašen. Má práce spočívala v tom, abych zjistil dobu vzniku požáru, což jsem se dozvěděl od hradlařky tehdy obsluhující závory nad místem požáru, která jako první požár zpozorovala a oznámila. Vyslechl jsem i vedoucího podniku, který přijel na místo vznikajícího požáru a jediné, co se mu podařilo zachránit, byly dva psací stroje a kalkulačka, které stačil vyhodit z okna. Na místě požáru byl i náčelník našeho obvodního oddělení a jeho zástupce, kteří byli vyrozuměni operačním důstojníkem. Zmiňuji se o tom proto, že náčelník místně příslušného místního oddělení se o požáru dozvěděl až ráno po příchodu do služby a když se seznámil s podrobnostmi, jako jediný upozornil na to, že k požáru došlo již na území vedlejšího obvodu a proto nebylo našim úkolem tento požár vyšetřovat. Po tomto zjištění jsem telefonicky zavolal příslušníku stálé výjezdové skupiny Obvodního oddělení v Praze 3 a ten potvrdil, že jde o případ, který spadá do jejich kompetence. Vzal jsem tedy své záznamy a odvezl je na Prahu 3 a zde je předal. Strávil jsem tak celou noc na případu, který mi vlastně nepříslušel.

Během svého zařazení do služby ve výjezdové skupině jsem byl nucen řešit i případy, které přímo nesouvisely s úkoly výjezdového pracovníka. Jedním z nich byl příkaz mladého vyšetřovatele, abych po pracovní době vykonal domovní prohlídku v bytě osoby, která již byla obviněna z trestné činnosti, bez toho, že bych byl seznámen s případem a znal jeho podrobnosti. Byl jsem pouze poučen, že mám zajistit věci, které by mohly pocházet z trestné činnosti bez uvedení jejich popisu. Domovní prohlídku jsem zákonným způsobem provedl a nalezené věci, o kterých jsem se domníval, že by moly být ty, na které mě vyšetřovatel orientoval, jsem odebral. Pochyboval jsem však o tom, zda takto provedená domovní prohlídka bez účasti kriminalisty a vyšetřovatele, kteří případ vyšetřovali a znali podrobnosti, se kterými jsem já nebyl seznámen, měla nějaký význam. O celé věci jsem informoval svého vedoucího, který na poradě štábu náčelníka obvodního oddělení na tuto skutečnost upozornil. Náčelník poté nařídil, aby se v podobných případech tohoto úkonu vždy zúčastnili ti, kteří na případu pracovali a mohli tak zajistit jeho kvalitní provedení.

V rámci této výjezdové skupiny byla provedena řada výjezdů k případům, které vyžadovaly určitou otrlost a zejména psychickou odolnost u kriminalisty provádějícího na místě události prvotní šetření a zajišťování stop a důkazů. Vzpomínám na jednoho kolegu z naší skupiny, který byl vyslán k případu nálezu mrtvoly v uzavřeném bytě, která zde ležela v letním měsíci po delší dobu. Když se vrátil, bylo na něm vidět, že zažil otřesný případ, kdy z ležící osoby nebylo možné vzhledem k vysokému stupni rozkladu zjistit její pohlaví a už vůbec ne její totožnost. Mrtvola byla pracovníky Pohřební služby odvezena k provedení pitvy a kolega po zbytek dne byl k nepotřebě. V jiném případě došlo k závažnému pracovnímu úrazu v podniku na Praze 8, kde se vyráběly plněné cukrovinky. Jejich náplně zpracovávaly velké míchací stroje opatřené velkými válci se spirálovitě upevněnými ostrými noži, které se otáčely a rozmělňovaly vloženou polotuhou hmotu. Tyto stroje běžně obsluhovali zaměstnanci podniku, ale protože jich byl nedostatek, byli k této práci najímáni především studenti, kteří měli zájem získat výdělek. Každý stroj bylo po skončené směně nutno očistit, zejména válce s noži. U každého stroje bylo zabudováno mechanické opatření, jakási závora s vypínačem, kdy se při jejím zvednutí přerušil elektrický proud pohánějící tento stroj, který, pokud byl v chodu, tak se zastavil. Také po skončení práce a čištění stroje měla být závora zvednuta. Mladík si všiml, že ostatní dělníci při čištění a zvednuté závoře pomocí kolíčku zajistili vypínač, aby nemohlo dojít k zastavení stroje, a stroj pak v jeho chodu čistili, což bylo v hrubém rozporu s bezpečností práce. Také tento mladík si chtěl usnadnit stejně jako ostatní údržbu přiděleného stroje a tak použil podobný postup a začal válce s noži čistit kousky látky, takzvanou pucvolí, kterou měl namotanou na ruce. Došlo však k tomu, že se mu tato pucvol zachytila na noži a vtáhla ho za ruku do stroje a nože zde provedly svou práci. Nikdo ze spoluzaměstnanců mu nebyl schopen přijít na pomoc a on byl prakticky rozkouskován. Mladý kolega, který měl výjezd a jel na místo, pomáhal zbytky mladíka vyprošťovat ze stroje. Jak mi potom řekl, měl sebou lahev rumu, kterou s další osobou, které s tím pomáhal, celou vypil. Po zhlédnutí barevné fotodokumentace k tomuto případu, jsem se vůbec nedivil, protože k této činnosti bylo nutné mít „silný“ žaludek.

Při svém působení na skupině hospodářské kriminality jsem se setkal s řadou případů nasvědčujících tomu, že došlo ke spáchání trestné činnosti, kterou se mi podařilo po jejím rozpracování víceméně dokázat. Přesto to bylo pár případů, a o některých jsem již zmínil, které se mi nepodařilo dotáhnout až do konce. Jedním z nich byl případ takzvaných náborářů z jednoho divadla. Jednalo se o osoby, většinou již v důchodovém věku, které na základě smlouvy o provedení práce zajišťovaly pro divadlo diváky na některá, méně populární divadelní představení. Postup byl ten, že tyto osoby nabízely zpravidla kulturním referentům podniků a družstev z celé republiky možnost nákupu vstupenek do tohoto divadla a uzavíraly s nimi předběžné smlouvy na odběr jejich určitého počtu, které podnik nebo družstvo poté nakoupil a pak je přiděloval podle určitých kritérií svým zaměstnancům. Za odebrané vstupenky obdrželi náboráři určitou provizi a ti, kteří objížděli instituce v přidělených regionech se svými osobními vozidly, měli ještě nárok na proplacení nákladů na provoz tohoto vozidla podle počtu ujetých kilometrů, které zaznamenali na listy v knize provozu vozidla a v konečném vyúčtování předkládali jejich originály divadlu ke kontrole. Jednalo se o nemalé částky, protože někteří náboráři najeli ve dne, který uváděli ve svém vyúčtování až několik stovek kilometrů. Neoficiálně jsem se dozvěděl, že dva náboráři, kteří byli manželé, vykazovali každý za sebe jízdy automobilem, za jejichž provoz každému z nich divadlo vyplácelo měsíčně až dvacet tisíc korun. Podle získaných neformálních informací měli ve skutečnosti tito náboráři, vzhledem ke svým dlouholetým stykům s těmito odběrateli, nabízet vstupenky telefonicky bez toho, že by se s nimi fyzicky setkali. Při prověřování odevzdaných výpisů o provedených cestách jsem zjistil, že oba do nich zaznamenávali pouze názvy měst, kterými měli projíždět a počty ujetých kilometrů. Nebyly zde informace o tom, které podniky při tom navštívili. Oba se později hájili tím, že uplatňované nároky na proplácení těchto kilometrů jsou potvrzovány uzavřenými dohodami na odběr lístků, které divadlo od odběratelů obdrželo. Tehdy se mi nepodařilo toto jejich tvrzení popřít a tak jsem tento případ uzavřel z důvodu řešení dalších případů. Později jsem již neměl příležitost se k tomuto případu vrátit a dokončit ho.

V sedmdesátém šestém roce po dvou letech od jmenování do první důstojnické hodnosti jsem byl řádně povýšen do hodnosti poručíka. Dávno před tím jsem se dozvěděl, že můj bývalý kolega Ota, se kterým jsem absolvoval dálkově studium na střední odborné škole MV, ihned po jeho skončení začal studovat na Vysoké škole SNB od prvopočátku jejího založení a upozornil mne na tuto eventualitu. Já jsem se proto začal důsledně zajímat o možnost nástupu na denní studium na této škole a žádal jsem o ni, ale přednost přede mnou dostali druzí, se kterými bylo jako s budoucími studenty této školy již dříve počítáno. Proto jsem mohl přihlášku ke studiu na této škole podat až začátkem sedmdesátého sedmého roku, kdy mi byla nadřízenými funkcionáři doporučena. Zúčastnil jsem se přípravného řízení, v rámci kterého jsem absolvoval i psychotesty, kde mi bylo zjištěno IQ ve výši 127 bodů a byl jsem zařazen do přípravného kurzu. Po jeho skončení jsem složil přijímací zkoušky a očekával jsem jejich výsledek s tím, zda budu přijat ke studiu. Obdržel jsem písemné stanovisko vedení školy, ve kterém mi však bylo sděleno, že jsem nebyl na základě výsledku přijímací zkoušky a z důvodu nedostatku místa přijat ke studiu, proti kterému jsem se mohl odvolat. Později jsem zjistil, že důvodem zamítnutí mé žádosti byla skutečnost, že z Prahy byl enormní počet žadatelů, ale vedení školy mělo za úkol přijímat posluchače z celého tehdejšího Československa, aby byla rovnoměrně pokryta všechna oddělení VB vystudovanými funkcionáři. Zájem mimopražských studentů byl minimální, protože pro ně denní studium znamenalo čtyři roky jejich odloučení od rodin, kdežto pražští studenti bydleli doma a do školy denně dojížděli. Podal jsem proto odvolání, které mi doporučilo vedení správy i stranický orgán a očekával jsem jeho výsledek. Protože bylo přihlédnuto ke všem doporučením, byla mi žádost o studium dodatečně schválena. Pro mne to znamenalo některé své rozpracované případy postupně ukončit a jiné předat mému nástupci, kterého se vedoucímu skupiny za mne podařilo získat, když jsem ho poté, když jsem souhlas ke studiu získal, dostal do ožehavé situace, protože se mnou počítal jako se svým nástupcem po svém předpokládaném odchodu do důchodu. Po výzvě, abych se dostavil na vysokou školu, kam jsem byl přijat, jsem se rozloučil se svými kolegy a s obvodním oddělením, na kterém jsem strávil pět let a nastoupil jsem k čtyřletému dennímu řádnému studiu na Vysokou školu SNB.

– Kapitola jedenáctá –

Studentem na Vysoké škole SNB

Své účinkování na Vysoké škole SNB jsem zahájil v červenci 1977 nástupem do takzvaného nultého ročníku, který byl organizován v Lidovém domě v Praze, pronajatém tehdy této vysoké škole. V jeho průběhu jsme opakovali některé předměty ze střední školy, ale hlavní činností byla naše účast na stavebních pracích, které nám, jako čtvrtému ročníku do celkového počtu čtyř ročníků ve škole, měly v Lidovém domě zajistit další studijní místa, přednáškové sály a učebny pro semináře. Z původních kanceláří byly budovány učebny pro seminární výuku a vedle dvou přednáškových sálů pro celý ročník jsme upravovali prostory v podzemí Lidového domu, kde dříve fungovalo kino, již zrušené, které jsem v době jeho slávy ještě jako malý kluk navštívil se svým otcem. Tento prostor, kde z původního kina zbylo jen promítací plátno, byl stavební firmou přebudován na přednáškový sál, který měl být využíván ke studiu především námi, nově nastupujícím ročníkem. Jenže při zahájení řádného studia jsme byli umístěni do jednoho z mimopražských objektů MV, do kterého jsme dojížděli celý první rok. Do Lidového domu jsme se vrátili až při zahájení druhého roku našeho studia a prožili jsme zde další dva roky. Čtvrtým rokem jsme byli definitivně přemístění do areálu tehdejší vysoké školy SNB v Praze 4, Lhotecké ulici, kde dnes sídlí Policejní akademie České republiky se svým bakalářským, magisterským a doktorským studijním programem, ve kterém jsme dokončili své studium. Se mnou do tohoto nultého ročníku z mých známých nastoupil kolega Petr, který byl předtím služebně zařazen jako kriminalista na Obvodním oddělení v Praze 9. K jeho osobě bych chtěl uvést, a to trochu předbíhám ve svém vyprávění, že v průběhu studia patřil mezi nejlepší studenty s vynikajícími studijními výsledky a nakonec jako jeden ze třinácti z našeho ročníku po úspěšném složení státní zkoušky získal červený diplom a titul JUDr. Po ukončení školy úspěšně zastával několik významných řídících funkcí jako příslušník VB a později i jako policista. Mezitím probíhala i výstavba areálu vysoké školy v Praze na Lhotce, kam měla být po jeho dokončení převedena veškerá výuka a kde byly teprve postaveny tři výškové budovy, které sloužily jako koleje pro ubytování mimopražských studentů. Jenže to bylo pro nás zatím ještě v nedohlednu.

Nultý ročník skončil koncem srpna a dne 1. září 1977 jsme nastoupili k řádnému dennímu studiu na Vysoké škole Sboru národní bezpečnosti do jejího prvního ročníku. Tuto vysokou školu tvořily čtyři fakulty – první fakulta státní bezpečnosti, druhá fakulta veřejné bezpečnosti, třetí fakulta ochrany státních hranic a čtvrtá fakulta vyšetřování VB. Vysoká škola SNB byla zřízena zákonným opatřením předsednictva Federálního shromáždění z roku 1973 a později zapsána v tehdejším zákoně o vysokých školách ne jako právnická fakulta, ale jako vysoká škola právního typu. Toto označení bylo v pozdější době rozhodujícím faktorem, na základě kterého byla činnost této školy v podstatě odmítnuta a jejím absolventům, i když dosáhli na doktorský titul, bylo zamezeno vykonávat některé civilní právnické funkce. Úkolem této vysoké školy bylo tehdy připravit její posluchače pro výkon erudovaných, zejména náčelnických funkcí na všech stupních řízení a tomu odpovídal obsah studia, které bylo důsledně podřízeno právnímu systému Československé republiky a zahrnovalo i odbornou přípravu. Výuka byla na této škole zaměřena dvěma směry. Předně to bylo studium právních věd a právního řádu Československé republiky zahrnující předměty, kterými byla teorie státu a práva, dějiny státu a práva, státní (ústavní) právo, správní právo, pracovní právo, trestní právo hmotné a procesní, finanční právo, mezinárodní právo, rodinné právo, zemědělsko-družstevní právo, hospodářské právo a občanské právo. Druhou část studia zahrnovaly odborné předměty vyplývající ze studijního zaměření na jednotlivých fakultách, z nichž každá měla v tomto směru svou specifickou výuku. Já jsem byl k dennímu studiu zařazen na druhou fakultu, na které jsem studoval celé čtyři roky veřejnobezpečnostní problematiku pořádkové, dopravní a operativně pátrací činnosti zaměřené především na právní stránku jejího výkonu. Protože s námi na základě dohody studovala také skupina příslušníků Ministerstva spravedlnosti, byla do výuky zařazena i problematika výkonu vězeňské služby. Vedle těchto předmětů jsme studovali dva světové jazyky – ruský jazyk a jeden z dalších, což byl německý, anglický nebo francouzský jazyk. Tyto cizí jazyky jsme se učili samostatně v šesti studijních skupinách, do kterých jsme byli trvale zařazeni. Ve skupině, kde jsem byl já, byl tímto druhým německý jazyk. Součástí studia byly i základy psychologie a pedagogiky včetně dalších předmětů, jakými byly základy výpočetní techniky a zejména soudní lékařství, o kterém se zmíním dále. Podle své náročnosti byly tyto předměty vyučovány buď po dobu jednoho semestru, nebo dvou semestrů, a ty náročnější jsme se učili po dobu tří semestrů. Nosnými čtyřletými předměty na této škole byla především kriminalistika, kterou jsme studovali celých osm semestrů, stejně tak i výuka marxismu-leninismu, kdy Vysoká škola SNB byla první vysokou školou, na které byl tento předmět po celou čtyřletou dobu vyučován a dalším předmětem, se kterým jsme se setkávali během celého studia, byla tělesná příprava. Jak jsem již uvedl, naší povinností bylo se zúčastňovat všech přednášek, pořádaných společně pro celý ročník a stejně tak i všech seminářů, které se uskutečňovaly vždy po přednášce a probíhaly samostatně v rámci jednotlivých studijních skupin. U předmětů přednášených ve více semestrech, byly na závěr každého semestru prováděny klasifikované zápočty, jejichž složení bylo podmínkou pro studium v dalším semestru. Ukončení výuky každého ze všech předmětů jsme završili závěrečnou zkouškou nebo klasifikovaným zápočtem. Jako studijní materiál jsme povinně používali vysokoškolská skripta a později i vysokoškolské učebnice, ze kterých jsme studovali pasáže, které nebyly na přednášce dopodrobna vysvětleny, protože přednášející se, tak jako na jiných vysokých školách při svých přednáškách zaměřovali pouze na některé hlavní problémy s tím, že ostatní látku jsme byli povinni nastudovat z povinné a doporučené nepovinné literatury, která se týkala přednášené látky a jejíž znalost někteří zkoušející u zkoušek vyžadovali. U řady předmětů jsme byli povinni zpracovávat písemné přípravy pro seminární cvičení a u některých, například u marxismu-leninismu byly od nás vyžadovány takzvané konspekty, což byly písemné práce zaměřené na náš vlastní rozbor některých závažných problémů nebo i celých spisů. Nedílnou součástí bylo i zpracovávání a přednášení úvodních referátů na seminářích, na kterých jsme se postupně všichni posluchači ze studijní skupiny vystřídali.

Studium na této vysoké škole jsem započal jako všichni ostatní tím, že jsem se zúčastnil inaugurace, což byl slavnostní společenský obřad spojený s projevem, kterým jsme byli uvedeni mezi posluchače této školy a ke studiu. Ta se uskutečnila ve velkém sále bývalého Muzea SNB v Praze za účasti všech mých budoucích spolustudujících a po provedení toho aktu jsme další den zahájili řádné studium v náhradních studijních prostorech vybudovaných ve zmíněném objektu MV za hranicí Prahy. V tomto prostředí jsme strávili celý první rok studia, protože jsme se do Lidového domu již nevešli a v rozestavěném areálu vysoké školy nebyly dosud vybudovány učebny a rektorát pro vedoucí funkcionáře školy, kteří měli své kanceláře v Lidovém domě. Většinu mých spolustudujících ke studiu vozily služební autobusy z jejich ubytovny, já jako student s trvalým bydlištěm v Praze, jsem mohl bydlet doma a byl jsem proto nucen dojíždět na výuku do školy každodenně městskou hromadnou dopravou. Pro mne to znamenalo každé ráno jet tramvají ke stanici metra, pak metrem na tehdejší jeho konečnou stanici u Smíchovského nádraží a odtud přistaveným autobusem odjet na výuku. První setkání s ostatními spolustudujícími, z nichž podstatnou většinu tvořili mimopražští studenti, již ubytovaní na Lhotce, proběhlo v prostorech tohoto prozatímního studijního místa, kde jsme se všichni seřadili a kde nám byl představen rektor školy v hodnosti generála, dále někteří prorektoři a děkan naší druhé fakulty v hodnosti plukovníka, náš přímý nadřízený. Nás posluchačů bylo asi sto třicet a byli jsme rozděleni do šesti studijních skupin. Při tomto prvním nástupu jsem zjistil, že dvě třetiny mých budoucích spolustudujících jsou mladí příslušníci, většina z nich v praporčických hodnostech. Později jsem se dozvěděl, že v důsledku nižšího zájmu zejména mimopražských příslušníků o toto studium, což bylo podmíněno tím, že nebylo dostatečně jasné, v jakém postavení bude budoucí absolvent této školy po jejím dokončení a zda mu bude přiznán nějaký titul, byl jejich nedostatek kompenzován výběrem mladých příslušníků zařazených do kádrových rezerv. Těm pak bylo umožněno absolvovat dvouletý kurs střední školy ukončený maturitou a po jejím skončení všichni úspěšní studenti tohoto kurzu okamžitě nastoupili ke studiu na Vysokou školu SNB. V průběhu slavnostního zahájení jsem zaznamenal, že se mezi námi pohybuje jeden posluchač, kterým byl známý zasloužilý mistr sportu, shodou okolností také Petr, který zpočátku nevěděl, kam se má zařadit. Nakonec byl včleněn do studijní skupiny, ve které jsem byl i já a hned se stal středem našeho zájmu, protože jsme ho většinou znali jako vynikajícího aktivního sportovce.

V samotném začátku studia bylo nutné dořešit některá nezbytná organizační opatření. Pověřeným velitelem našeho ročníku byl zpočátku ustanoven kmenový příslušník vysoké školy v hodnosti podplukovníka, který vedle velení odpovídal za řádné plnění našich studijních povinností. S tímto velitelem úzce spolupracoval jeden z nás, takzvaný starší ročníku, kterým se stal nejzkušenější posluchač s dlouholetými řídícími zkušenostmi, a který byl ve vztahu k vedení děkanátu našim mluvčím. Našim prvním úkolem bylo ustanovení ročníkové stranické organizace a zvolení jejího předsedy, kterým se stal posluchač vybraný na základě jeho služebního hodnocení, který již dříve pracoval ve stranickém aparátu a byl schopen tuto organizaci řídit. Stejným způsobem byla zřízena i ročníková organizace Socialistického svazu mládeže, která sdružovala ty posluchače, kteří nebyli dosud členy strany. Funkce jejího předsedy byla zprvu nabídnuta mně, protože z mých služebních materiálů vyplynulo, že jsem tuto funkci dříve vykonával na svém bývalém pracovišti. Po krátkém zvážení této nabídky jsem se rozhodl ji neakceptovat a doporučil jsem členské základně, aby do této funkce byl zvolen někdo mladší, což se také stalo. Já jsem byl poté zvolen za předsedu kontrolní a revizní komise. Hlavním nařízením z rozhodnutí rektora školy byla pro nás studenty denního studia stanovena povinnost nosit v průběhu celého čtyřletého studia během výuky služební stejnokroj. Tak jsem opět po pěti letech obdržel a navlékl na sebe uniformu, kterou jsme všichni byli povinně si opatřit ještě před nástupem do školy. Sportovec Petr, na kterého nebyla vzhledem k jeho rozložité postavě ve výdejně vhodná uniforma, na tuto skutečnost hřešil a tak chodil ve škole v civilním oděvu až do té doby, než mu bylo jedním z přednášejících naznačeno, že by za nenošení uniformy nemusel být připuštěn k některé ze zkoušek. Proto si urychleně obstaral stejnokroj šitý na míru, ve kterém pak chodil na přednášky a semináře. Byla to pro něho mimořádná událost, protože i když byl dlouholetým příslušníkem MV, nikdy před tím uniformu nenosil. Protože v uniformě jezdil i domů, stalo se mu, že byl jako příslušník VB prvně v životě požádán o zákrok bez jakýchkoliv předchozích zkušeností. Na štěstí pro něj to dopadlo dobře, i když to byl pro něho nezapomenutelný zážitek, jak se nám potom svěřil. Kromě běžné uniformy jsme všichni obdrželi poukaz na odběr slavnostní uniformy, kterou pro každého z nás na míru šil dodávající podnik Kras Brno. Tyto uniformy jsme nosili při mimořádných významných a slavnostních akcích a zpočátku také při prvních závěrečných zkouškách z ukončených předmětů. Později bylo rozhodnuto, že tyto uniformy jsou určeny k nošení jen při společenských akcích a proto jsme další zkoušky absolvovali již jen v uniformách určených pro denní nošení.

V průběhu studia v prvním ročníku jsem opět sešel s bývalým kolegou Otou, se kterým jsem předtím dálkově studoval na střední odborné škole MV. Ota již byl studentem této vysoké školy, kde studoval již čtvrtým rokem a připravoval se na své poslední státní zkoušky. Několikrát jsem ho navštívil a spolu jsme hovořili o svých plánech. Ota mi potvrdil svou vysokou ctižádostivost s tím, že již měl promyšleny své další kroky po skončení studia na VŠ SNB. Já jsem od něho zase získal řadu studijních materiálů, zejména skript, které jsem poté používal během svého studia. Otovi se po ukončení studia na této škole podařilo stát se jedním z prvních úspěšných absolventů denního studia, které řádně a uceleně ukončil a díky tomu dosáhl toho, že byl zařazen na vyšší funkci, než kterou vykonával před nástupem na tuto školu. Ale krátce po odchodu z této vysoké školy a nástupu do funkce, která pro něho měla být jen přechodná a měla se stát odrazovým můstkem pro jeho vyšší uplatnění, ukončil svůj život při dopravní nehodě. O této události jsem se dozvěděl teprve tehdy, až když jsem obdržel parte od jeho rodiny a musím říci, že to pro mne byla šokující skutečnost i vzhledem k tomu, jakou budoucnost si Ota plánoval. Na jeho pohřbu jsem se sešel opět s Vladimírem, kontrolorem městské organizace ČSTV a s jeho i mým bývalým kolegou Karlem, s tím, který měl při svém působení na ÚV ČSTV tehdy problémy. Společně jsme hovořili o Otovi a krátce i o Karlově případu, kterému se mu však trestná činnost neprokázala a on nebyl trestně stíhán.

Náš ročník byl rozdělen na šest seminárních nebo jinak řečeno studijních skupin a ta, do které jsem byl zařazen, byla složena z dvaceti čtyř českých i slovenských studentů. Já jsem v této skupině převzal funkci studijního referenta, jehož povinností bylo kromě jiného zajišťovat pro své kolegy učební pomůcky, což byly zejména vysokoškolské učebnice, skripta a další nezbytné studijní předměty. Vedl jsem přehled referujících tak, aby po dohodě s ostatními byly referáty rovnoměrně rozdělovány mezi všechny jednotlivce. I přesto, že jsme byli z obou republik, nečinilo nám potíže se mezi sebou domluvit a já osobně jsem se slovenštinou neměl potíže, protože jsem byl se Slováky ve styku již během vojenské služby a později i základní škole MV v Bratislavě. I někteří přednášející byli Slováci. Já jsem se v této studijní skupině sblížil zejména s Petrem, protože on se na mne občas obracel se žádostí o vysvětlení některých nejasností, zejména z oblasti odborných předmětů, protože je nikdy předtím nestudoval a proto jsme spolu při studiu spolupracovali. K Petrovi bych chtěl říci ještě tolik, že i když se jednalo o bývalého známého vrcholového sportovce, který musel svůj sportovní a životní vzestup náhle ze zdravotních důvodů ukončit, tak se po příchodu mezi nás nikdy nad námi nevyvyšoval. Po zařazení do naší studijní skupiny se stal jedním z nás a nespoléhal se na to, že je známou osobností, která by měla mít při studiu a u zkoušek jakékoliv úlevy. Velmi dobře studoval právní předměty, kde měl poměrně solidní výsledky, problém mu činily pouze odborné předměty, s jejichž problematikou se prvně setkal až při výuce na škole, které se mu však podařilo také zvládnout. Úspěšně skládal všechny zkoušky včetně závěrečné státní zkoušky a byl jeden z prvních, který se přihlásil k rigorosní zkoušce, kterou vykonal a získal tak právo na udělení titulu doktor práv. S ostatními kolegy ze studijní skupiny byly mé vztahy vcelku na dobré úrovni, i když jsme se občas mezi sebou dostali do názorových rozporů, které vždy skončily smírně. Mezi námi byl jeden kolega z východního Slovenska, jehož příjmení bylo pro všechny vyučující a vedoucí seminářů nezapamatovatelné, a tak mu je úspěšně komolili. Byl to ten studující typ, který, ačkoliv byl velmi snaživý a vstřícný, tak měl značné problémy při zkouškách, protože z nich měl vždy obavu, což se negativně projevovalo na jeho psychickém stavu. Nebylo u něho výjimkou, že musel některé zkoušky opakovat, ale přesto s námi dostudoval. Jiný náš kolega z Brna, dříve aktivní sportovec, zažil v průběhu studia něco, co mu mohlo změnit jeho další život. Jednoho dne večer, již ve čtvrtém ročníku při večeři ztratil náhle cit v obou nohách, na které se nebyl schopen postavit. Kolegové ho odnesli na ošetřovnu, odkud byl odvezen do Vojenské nemocnice v Praze, kde mu byla operována páteř, ale přesto mu zůstaly nohy nehybné a jen pomalu se jeho stav, díky rychlé operaci pomalu zlepšoval. Nepředpokládali jsme však, že ho ještě ve škole uvidíme. Přesto ještě v nemocnici po mírném zlepšení jeho zdravotního stavu mu bylo umožněno složit první část státní zkoušky, i když nebylo jasné, jak jeho léčba skončí. Posléze byl převezen do rehabilitačního ústavu, kde se podrobil speciálnímu léčení. Krátce před koncem čtvrtého ročníku, to jsme již byli natrvalo přestěhováni do objektu naší vysoké školy v Praze na Lhotce, jsem odcházel po skončení výuky domů a cestu jsem si zkracoval přes parkoviště osobních automobilů vedle areálu školy. Náhle za mnou zatroubil řidič vozidla, kterého jsem si nevšiml, protože jsem pospíchal, a když jsem se otočil, tak jsem s úžasem uviděl onoho svého spolužáka, který přijel ke škole se svým autem jako řidič. Znovu se mezi nás zařadil a společně jsme také dostudovali. Do našeho ročníku bylo přijato ke studiu i několik žen, které byly rovnoměrně rozděleny do všech studijních skupin. Dvě kolegyně, které byly v naší skupině a účastnily se s námi celého výukového procesu, měly velmi dobré studijní výsledky a jedna z nich dokonce vystudovala s červeným diplomem.

Vzhledem k tomu, že fungování Vysoké školy SNB bylo při našem nástupu ke studiu prakticky ještě stále ovlivněno tím, že ještě nebyla dokončena výstavba vlastního samostatného učebního areálu, který byl dosud rozestavěn, tak jsme byli, jak jsem se již zmínil, nuceni studovat v některých objektech MV nebo i v pronajatých budovách, konkrétně v Lidovém domě v Praze upravených pro naše vysokoškolské studium. Současně jsme byli čtvrtým ročníkem v pořadí této školy, který uzavíral plný počet studujících na této škole, což znamenalo, že následující nastupující ročník po nás již nahrazoval první studenty, kteří ukončili studium na této škole. Přesto byla úroveň výuky poměrně vysoká díky tomu, že v ní působili někteří významní lektoři a zkoušející z právnické fakulty, kteří se na základě dohody mezi Vysokou školou SNB a Univerzitou Karlovou jako externí profesoři a zpravidla i jako vedoucí jednotlivých kateder zřízených na naší škole se svými přednáškami i svou účastí na zkouškách výrazně podíleli na vysoké kvalitě výukového procesu především právních předmětů. Byli to zpravidla významní vědečtí odborníci, např. profesor JUDr. Stanislav Zdobinský, CSc., vedoucí katedry státního (ústavního) práva a profesor JUDr. Ing. Eduard Kučera, DrSc., vedoucí katedry teorie státu a práva, kteří byli autory vysokoškolských učebnic a skript. Jejich slovní projev během přednášek byl pro mne zprvu něčím dříve neznámým, s čímž jsem se nikdy předtím nesetkal a musel jsem se s tím rychle vyrovnat. První přednášky od profesorů z právnické fakulty pro nás byly nepředstavitelným zážitkem a bylo nám dáno najevo, že se větší část každého z obsahu právních předmětů musíme naučit z literatury, protože přednášející své přednášky zaměřovali pouze na dílčí problémy a nesnažili se nám až na výjimky diktovat vše to, co od nás později při zkouškách vyžadovali. Totéž ve své podstatě platilo i u přednášek z odborných předmětů. Vzpomínám si na první přednášku z předmětu teorie státu a práva, kterou profesor Eduard Kučera přednášel po dobu tří vyučovacích hodin bez jakékoliv písemné přípravy a lidově řečeno s rukama v kapsách. I když jsem se snažil psát si poznámky z jeho přednášky, po těchto třech hodinách jsem pochopil, že studium na této škole nebude pro mne procházkou růžovým sadem. Je nutno si uvědomit, že jsem naposledy studoval před šesti lety na střední večerní škole pro pracující a od té doby uplynulo spoustu času. Musel jsem si, na rozdíl od mých mladších kolegů, kteří nastupovali na vysokou školu okamžitě po ukončení výuky na střední škole s maturitou a byli proto neustále ve vzdělávacím procesu, znovu zvykat na studijní režim, což mě provázelo celým prvním rokem studia. Mohu říci, že první rok studia byl pro mne vysoce náročný, než jsem si zvykl na množství učiva, které jsem musel vstřebat. Jedním z velkých problémů bylo pro mne během celého studia naučit se celou řadu definic, charakterizujících téměř každý učební předmět, které svým obsahem vysvětlovaly podstatu buď celé právní či odborné disciplíny, popřípadě jejich jednotlivých částí. Takovým předmětem byla například již zmíněná teorie státu a práva, která obsahovala celou řadu definic jak z problematiky státu, tak i z problematiky práva. Vzpomínám si, jak jsme na jednom semináři k tomuto předmětu dostali za úkol napsat asi deset základních definic a já jsem měl nepředstavitelné potíže s jejich sestavováním, které se pak se mnou táhly po celou dobu výuky tohoto předmětu, protože mi bylo naznačeno, že s takovými nedostatečnými vědomostmi bych mohl mít při závěrečné zkoušce potíže. Byl to jeden z předmětů, jehož zkoušky jsem se obával, ale ta nakonec pro mne dopadla velmi dobře.

Studium jsme zahájili postupně s výukou předmětů, mezi které patřily dějiny státu a práva, kde jsme začínali se studiem římského práva a přes pozdější evropské právo jsme se dostali k dějinám státu a práva v Čechách a na Slovensku. Přednášejícím zde byl profesor, který byl sice zaměstnancem naší vysoké školy, ale přednášel tento předmět i na právnické fakultě. Začali jsme také studovat státní (ústavní) právo, které nám chodil přednášet profesor Zdobinský, autor své vysokoškolské učebnice, pokračovali jsme ve studiu teorie státu a práva přednášené již zmíněným profesorem Kučerou, rovněž autorem své dvoudílné vysokoškolské učebnice, ale zahájili jsme i studium dalších právních a s nimi souvisejících předmětů přednášených externími lektory. Jedním z nich byl i Jaroslav Soukup (doc. PhDr., CSc.) přednášející soudní psychologii a to, že byla soudní psychologie přednášena samostatně na vysoké škole, byla velká zásluha docenta Soukupa, který byl na VŠ SNB pověřen vedením katedry psychologie, psychiatrie a soudního lékařství. Začali jsme se studiem kriminalistiky a marxismu-leninismu, což byly předměty, se kterými jsme se setkávali po celé čtyři roky a pravidelně jsme po celou tuto dobu absolvovali tělesnou přípravu. Postupně přibývaly další právní předměty a začali jsme se studiem i odborných předmětů bezpečnostní problematiky, mezi kterými byly zprvu zařazeny i přednášky ze státobezpečnostní problematiky, přednášené lektory z první fakulty naší školy, při kterých jsme byli seznamováni se základními úkoly, které byli povinni plnit příslušníci Státní bezpečnosti ve směru k vnitřní ochraně naší republiky. Tyto přednášky byly jednorázové, informativní a nebyli jsme zkoušeni z jejich obsahu. Po jejich skončení v prvním semestru jsme se již k této problematice nevrátili. Každý z hlavních odborných předmětů byl samostatně přednášen a pojímal veřejnobezpečnostní činnost, dopravní činnost a operativně pátrací činnost příslušníků VB. Obsahem této výuky nebylo pouhé zaměření na praktickou stránku těchto činností, ale byla založena na vzdělávání se ve znalosti právních základů a hledisek, podmiňujících jejich výkon. V průběhu studia jsme rovněž probírali vybrané části psychologie, dále pedagogiky, kterou nám přednášel rektor školy generál Přikryl a seznamovali jsme se základy a s teoretickými problémy výpočetní techniky, tehdy samozřejmě ještě bez možnosti využívat počítače, které jsou dnes neodmyslitelnou součástí jakékoliv výuky. Na každou přednášku navazovaly vždy semináře, které byly pořádány pod vedením odborných vedoucích po jednotlivých studijních skupinách, při kterých se probírala přednášená látka a na ní navazující další povinné studijní materiály. Účast na těchto seminářích stejně jako na všech přednáškách byla, jak jsem již uvedl, pro nás všechny povinná. Koncem prvního semestru jsme skládali zápočty z dosud probrané studijní látky, jejichž úspěšné složení bylo nezbytným předpokladem pro naše účinkování v další části studia v příštím období a podmínkou pro připuštění a k vykonání konečné závěrečné zkoušky, kterou byla výuka daného předmětu ukončena.

Specifickým odborným předmětem, který jsme studovali po dobu tří semestrů, byla služební a bojová příprava, jejíž výuku vedli lektoři v duchu studia na vojenských školách. Tomu odpovídalo i složení lektorů, z nichž někteří byli vojáky z povolání. Mezi nimi byl i plukovník Pohraniční stráže, bývalý velitel Pohraniční brigády na Šumavě, který se již připravoval na udělení generálské hodnosti, ale protože v době jeho velení přeletěl v jeho úseku státní hranice rakouský vrtulník, jehož pilotovi se podařilo naložit a převézt občany z bývalé Německé demokratické republiky do emigrace, byl z funkce velitele brigády odvolán a očekávanou hodnost nezískal. Byl poté odvelen na VŠ SNB, kde byl zařazen na uvedenou katedru a stal se lektorem naší studijní skupiny. Šlo o třísemestrální předmět, během kterého jsme se v prvním semestru učili o úkolech, které by příslušníci VB plnili v době ohrožení státu a při jeho napadení. Šlo o přísně tajnou problematiku, protože jsme byli seznamováni s informacemi získanými utajovaným způsobem v zahraničí a nebyl proto zájem na tom, aby se o nich dozvěděly nepovolané osoby. Šlo mimo jiné o problematiku týkající se úkolů Veřejné bezpečnosti zasahující proti diverzním skupinám západoněmecké a americké armády, o kterých bylo známo, že by byly ve zmíněné době nasazovány na území našeho státu k provádění diverzních akcí v jeho zázemí. Dozvěděli jsme se o způsobu jejich přípravy a o jejich vybavení, protože tyto skupiny byly složeny ze specialistů, z nichž každý měl stanovený a plnil svůj úkol. Ve druhém semestru jsme se v rámci vojenské přípravy učili o činnosti motostřeleckého praporu v obraně a v útoku a o způsobech stanovení a plnění jeho hlavních úkolů. Tato část měla svůj význam v tom, že jsme se na seminářích podrobně učili pracovat s vojenskými mapami, od jejich soulepů až po zakreslování reálné situace a přepokládaných postupů v boji s nepřítelem. V souvislosti s tím jsme absolvovali jedno praktické cvičení přímo v terénu, kdy jsme měli nedaleko Benešova provést rekognoskaci terénu a rozmístit bojové části praporu do bojových postavení. Bylo to v zimě, kdy napadl sníh a byl mráz, takže jsme byli oblečeni v maskovacích oděvech s oteplovacími vložkami. Autobus nás vysadil na kraji silnice a já jsem dostal rozkaz celou naši skupinu podle mapy odvést na určenou kótu, což se mi povedlo na rozdíl od druhé skupiny, jejíž velitel ji vedl špatným směrem. Cvičení jsme úspěšně absolvovali a vrátili jsme se zpět do školy. Ve třetím semestru jsme se pak učili, jaké úkoly plní Veřejná bezpečnost v souladu se zákonem v rámci provádění mimořádných krajských nebo republikových opatření při likvidaci nebezpečných událostí, jakými bylo zadržení uprchlých nebezpečných vězňů nebo rozsáhlé opatření v souvislosti se zajištěním prostoru s výskytem nebezpečných chorob nebo toxických látek. Na každé seminární cvičení k tomuto předmětu jsme museli mít vždy písemné přípravy, zpracované podle otázek, které nám byly uloženy při přednáškách a ze kterých jsme byli zkoušeni, jsme kromě jiného pracovali s mapou, pomocí které jsme řešili modelové situace související s danou problematikou. Já jsem byl při těchto seminářích panem plukovníkem téměř pravidelně zkoušen z toho, abych jako jeden z mála studujících bývalých operativních pracovníků při řešení některých modelových situací vysvětloval jejich činnost při těchto akcích a objasňoval jejich úkoly. Při závěrečné zkoušce, při které jsme se museli chovat jako vojáci, jsem obstál úspěšně i přesto, že patřila mezi ty složitější.

Krátce bych se chtěl zmínit o výuce těch předmětů, které jsme studovali celé čtyři roky. Především to byla kriminalistika rozdělená do čtyř samostatných studijních celků přednášených vždy v průběhu každého roku. Tento předmět byl plně v režii učitelů, kteří byli příslušníky MV s vysokoškolským vzděláním. Funkci úplně prvního vedoucího této katedry a autora učebnice kriminalistiky, která byla uznána jako vysokoškolská i pro právnické fakulty, vykonával tehdejší první rektor vysoké školy profesor JUDr. Ján Pješčak, kterého jsme již při našem studiu nezažili. Při zahájení výuky tohoto předmětu jsme začínali samostatným úvodem do kriminalistiky zahrnujícím znalost teoretických základů kriminalistiky jako vědního oboru, kterými byly například prameny jejího vzniku a jejich tehdejších a současných představitelů, mezi které náleželi zejména sovětští profesoři ze škol podobného typu, jako byla naše vysoká škola. Dále zde byla zařazena teorie stop a další teoretické předpoklady jejího fungování. Druhým rokem studium kriminalistiky zahrnovalo techniku jejího výkonu a používané přístroje a vědecké postupy určené k odhalování a k zadokumentování stop a jiných důkazů. Šlo o oblasti zahrnující zejména daktyloskopii, balistiku, mechanoskopii, trasologii, písmoznalectví, kriminalistickou chemii a biologii a další obory. Hlavním přednášejícím této části kriminalistiky byl pozdější profesor Ing. JUDr. Viktor Porada, DrSc spolu se dvěma dalšími lektory. Jako kriminalistický expert využíval technické vzdělání, ale velmi se mu hodily i poznatky získané během tělovýchovného studia, které využil hlavně v oblasti biomechaniky, jejíž základy vytvořil. V sedmdesátých letech už přednášel kriminalistiku na Právnické fakultě UK a později se stal na Vysoké škole SNB předním vyučujícím této problematiky. Jeho přednášky byly vždy velmi náročné a vzpomínám si na jednu z nich, která se zabývala písmoznaleckými expertizami a my posluchači jsme měli co dělat, abychom ji strávili.

V dalším roce jsme se učili kriminalistickou taktiku, v rámci které jsme probírali úkony vyplývající z jednotlivých ustanovení trestního řádu, kterými byla teorie výslechu, provádění domovních prohlídek, konfrontace, rekognice a další procesní úkony. Zde jako vyučující působil docent Zdeněk Konrád, kandidát věd, absolvent Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, kde vystudoval práva ve studijním programu označeném jako „krim-směr“ a v roce 1976 zde získal titul doktora práv. Jako součást tohoto odvětví kriminalistiky nám byl předveden tehdy nově zaváděný přístroj k odhalení rozporů ve výpovědích zejména obviněného pomocí fyziodetekce. Tento přístroj, polygraf (v České republice je nejčastěji používán pojem detektor lži), lze považovat za praktické využití forenzní psychologie. Detektor lži funguje na principu registrace spontánních fyziologických reakcí organismu. Průkopníkem fyziodetekce byl Miroslav Dufek z Ústavu kriminalistiky Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze a později Kriminalistického ústavu Veřejné bezpečnosti při Federální správě VB. Ten již v roce 1960 vypracoval pro služební potřeby první zprávu o možnostech využití fyziodetekce (polygrafu a polygrafického vyšetření) a od této doby pracoval na polygrafické problematice v teoretické a experimentální rovině. Mohli jsme si sami vyzkoušet jeho funkci a ověřit si jeho účinnost. Posledním rokem byla přednášena metodika odhalování jednotlivých druhů trestné činnosti, jejímž základem bylo stanovení postupů vycházejících z teorie, že všechny trestné činy mají některá společná hlediska, která bylo možné využít při jejich odhalování a dokumentaci. Vysoká škola SNB úzce spolupracovala se sovětskými profesory, kteří považovali kriminalistiku za samostatný vědní obor a v tomto směru zpracovávali odborné publikace, které byly na základě existence vzájemných kontaktů naší školou získány a staly se doporučenou literaturou pro naše studium. Někteří z těchto profesorů, působících na sovětských školách podobného typu, jakým byla Vysoká škola SNB, průběžně dojížděli na naší vysokou školu a někteří z nich měli zde i své přednášky.

V rámci výuky kriminalistiky nám byly rovněž přednášeny základní principy z problematiky soudního lékařství. Zde bych se chtěl krátce zmínit o průběhu těchto přednášek. Před jejich zahájením nám byl představen lektor, kterým nebyl nikdo jiný než ve vědeckých kruzích uznávaný český dlouholetý patolog, profesor lékařské fakulty Univerzity Karlovy, MUDr. Tesař, DrSc, kterého jsme přivítali potleskem. Byl to již starší pán, na jehož přednášky jsme se vždy těšili. V jejich průběhu nám jeho asistent promítal diapozitivní snímky zhotovené panem profesorem během jeho dlouhých let při provádění své praxe, zaměřené na výsledky zjištění a dokumentování postupů odhalujících příčiny a způsoby spáchaní zejména násilných trestných činů. K popisu jednotlivých snímků podával pan profesor odborný výklad s upozorněním na fakta, se kterými bychom se mohli při výkonu své služby setkat. Pan profesor vydal pro studijní potřeby naší školy podrobná skripta soudního lékařství s bohatou fotografickou dokumentací, při jejichž zpracování vycházel ze své vysokoškolské učebnice, ale tuto učební pomůcku zpracoval podrobněji, než byla zmíněná učebnice. Vešlo ve známost, že o tato skripta projevovali zájem i studenti lékařské a právnické fakulty. V závěru tohoto kurzu jsme dostali za úkol vypracovat písemnou práci, popisující činnost lékaře na místě spáchání závažného činu, jeho základní postupy, které byl povinen při ohledání provést ve smyslu existující právní úpravy. Na závěr svých přednášek nás pan profesor všechny pozval k účasti na pitvě, při které měl být demonstrován postup patologů při provádění soudní pitvy včetně zpracování protokolu pro soudní řízení. K účasti na pitvě jsme byli postupně odesláni po jednotlivých studijních skupinách do Ústavu soudního lékařství v Praze 2, jehož prostředí mě bylo známo již od mých začátků svého působení ve služebním poměru u VB, kdy mne starší kolega do něho zavedl s cílem, abych si zvykl na mrtvé osoby, se kterými bych se mohl setkat. Proto mi nečinilo potíže se této pitvy zúčastnit a sledovat její celý průběh takříkajíc z první ruky, protože mí kolegové, kteří přece jen pohledu na mrtvé osoby nebyli z dřívější služby zvyklí a proto pro ně byla tato demonstrace něčím, z čehož měli trochu strach, mi ochotně uvolnili místo přímo u pitevního stolu. Je pravdou, že dva z našich kolegů sice do ústavu vešli, ale pak při spatření mrtvého těla urychleně z něho vyběhli a pitvy se neúčastnili. Účast na pitvě odmítly i obě naše kolegyně, Pitvu prováděl osobně pan profesor Tesař se svým asistentem včetně vysvětlujícího komentáře a my jsme měli možnost sledovat, jak se soudní pitva provádí spolu s nezbytným protokolem sepisovaným v jejím průběhu přítomnou zapisovatelkou. Pro některé z nás to byl nevšední zážitek a já jsem na závěr panu profesorovi za tuto ukázku jménem studijní skupiny poděkoval. Po skončení této ukázky pro nás ten den skončilo vyučování a my jsme měli chvilku volna pro sebe. Někteří jsme se proto rozhodli navštívit jedno z pražských kin a podívat se na francouzský kriminální film, který tam tehdy promítali. Šlo o příběh, kdy dva kriminalisté, jeden starší a druhý mladý po celý den a noc stíhali nebezpečného vraha, který jim unikal a oni se snažili za každou cenu ho dostihnout a zadržet. Dokonce ho ten mladší pronásledoval po střeše domu, kdy mu hrozilo nebezpečí, že z ní spadne. Podařilo se jim vraha dopadnout a předat na policejní služebnu. Když se k ránu po skončené akci odebrali ke svým domovům, tak se zastavili v jednom parku, kde se rozvalili na lavičkách a odpočívali. Při tom se bavili o právě skončeném případu a o jeho složitém a nebezpečném průběhu, přičemž oba hovořili i o náročnosti policejní služby. Ten starší se svého mladého kolegy v této souvislosti zeptal, proč vlastně nastoupil k policii. Mladý policista mu na to odpověděl těmito slovy „Za prvé, že mě policejní činnost zaujala, a za druhé, protože se mi nechtělo pracovat.“ V ten moment kino vybuchlo obrovským smíchem a my, kteří jsme seděli v zadní řadě, jsme se na sebe podívali a pomysleli jsme si něco o tom, jak je asi naše práce veřejností vnímána.

Dalším čtyřletým studijním oborem bylo studium marxismu-leninismu, kdy Vysoká škola SNB byla první vysokou školou, kde byl tento studijní předmět přednášen uceleně se všemi jeho částmi. Postupně se měl zavádět tento druh výuky na všech dalších vysokých školách, kde se dosud přednášely jen některé jeho části, například na právnické fakultě to byla politická ekonomie. Výuka tohoto předmětu byla rozdělena na čtyři části, kterými byla marxistická filozofie, politická ekonomie, vědecký komunismus a dějiny dělnického a komunistického hnutí. Každá tato část byla probírána v průběhu jednoho studijního roku, tedy ve dvou semestrech a vždy končila závěrečnou zkouškou. Dalším předmětem, se kterým jsme se setkávali po celé čtyři roky, byla tělesná příprava, zaměřená po semestrech na vybraná sportovní odvětví, například na lehkou atletiku, sportovní hry, plavání, běžecká příprava, plavání, lyžování, vodácký výcvik a zejména nácvik sebeobrany, na kterou byl kladen zvláště důraz. Zde musím vzpomenout na učitele JUDr. Zdeňka Náchodského, který se této výuce plně věnoval a to i po skončení svého působení na Vysoké škole SNB. Je autorem celé řady publikací, zabývajícími se názorným popisem způsobů ochrany před a při napadení a některé své obranné postupy předváděl i v televizních pořadech.

Podstatným a náročným přednášeným právním odvětvím pro nás jako orgány zabývající se odhalováním, objasňováním a dokumentováním zejména trestných činů, ale i v té době existujících přečinů, což byla nižší forma trestného činu, byl předmět trestního práva, přednášený ve dvou semestrech, rozdělený na relativně samostatnou problematiku práva hmotného a práva procesního. Z každé této části jsme v závěru semestru skládali samostatnou zkoušku. Přednášejícími byli až na výjimku lektoři z řad příslušníků SNB, kteří dříve vystudovali právnickou fakultu a na závěr složili rigorózní zkoušku se získáním titulu doktora práv. Jedním z nich byl JUDr. František Novotný, který nám trestní právo začal přednášet až v průběhu našeho studia a byl uznáván za velmi přísného pedagoga. V trestním právu hmotném jsme kromě jiného podrobně studovali především základy trestní odpovědnosti a on jako jeden z přednášejících se netajil tím, že části jeho přednášek obsahovaly teoretické závěry profesora Solnáře, vědeckou kapacitu v této oblasti, jehož dílo nebylo ale v době našeho studia žádoucí a proto nám nebylo ani zařazeno mezi studijní literaturu, Na tyto základy navazovaly přednášky zaměřené na skutkové podstaty všech trestných činů uvedených v trestním zákoně, kde jsme podrobně rozebírali jejich atributy. V trestním právu procesním, kde jedním z přednášejících byli profesor JUDr. Růžek z právnické fakulty a občas i tehdejší hlavní vojenský prokurátor, jsme studovali postupy všech orgánů činných v trestním řízení, jednání před soudem a zejména povinnosti příslušníků VB působících ve funkci vyšetřovatelů. Trestní právo bylo vedle kriminalistiky a marxismu-leninismu jedním z nosných předmětů na této vysoké škole a proto bylo s ostatními dvěma zařazeno na závěr studia jako jedna z částí státní zkoušky.

Mezi právními předměty, se kterými jsme se hned od začátku studia zabývali a jak jsem již o tom hovořil, bylo zařazeno státní, neboli ústavní právo, přednášené profesorem právnické fakulty, autorem vysokoškolské učebnice. Tento předmět se skládal ze tří částí, z nichž první byla výuka československého ústavního práva, založená v prvé řadě na znalosti Ústavy, ústavních a dalších zákonů a činnosti státních orgánů a organizací. Ve druhé části jsme studovali státní právo Sovětského Svazu a některých vybraných socialistických států a ve třetí části bylo přednášeno státní právo významných západních států, zejména Spojených států amerických, Velké Británie, Francie a Německé spolkové republiky. Každá z otázek kladených při závěrečné zkoušce z tohoto předmětu obsahovala tři samostatné části, zahrnující všechny tři sféry přednášené látky. Výsledek této zkoušky tehdy pro mne nedopadl dobře, protože jsem nebyl schopen zkoušejícímu odpovědět a vysvětlit ve druhé části otázky dílčí problematiky státního práva uplatňovaného v Sovětském Svazu a zkoušku jsem musel ukončit s tím, že ji budu muset opakovat. To se také stalo a já jsem tuto zkoušku na druhý pokus složil. Byla to jedna ze dvou trojek, které jsem během studia ze zkoušky dostal (ta druhá byla za zkoušku z trestního práva hmotného), jinak jsem ostatní zkoušky složil na první pokus s hodnocením za jedna nebo za dvě. Trochu mne toto selhání mrzelo, ale bylo mi řečeno, abych si z toho nic nedělal, protože jak mi bylo s nadsázkou řečeno, že ten, kdo při studiu neopakoval alespoň jednu zkoušku, tak vlastně ani nestudoval. Postupně jsme začali studovat další právní předměty, tak jak byly zařazeny do výukového procesu. Dalším předmětem, který byl z hlediska naší profese velmi důležitý, bylo správní právo, kde jsme se seznamovali s fungováním státní správy, s metodami a formami její práce a s její efektivitou. Předmětem, který patřil svým rozsahem mezi ty rozsáhlé, které nám přednášel jeden z významných profesorů z právnické fakulty, bylo občanské právo, kde jsme se učili problematiku majetkových vztahů, osobních vztahů v oblasti uspokojování osobních potřeb občanů, závazkové ho práva a základy občanského práva procesního. Základním pramenem práva tohoto předmětu byl občanský zákoník. V něm jsme studovali jeho všechny části, především jeho první část upravující obecná ustanovení, vymezující pojmy, občanskoprávní vztahy, účastníky, zastoupení, právní úkony, zajištění a zánik práv a povinností. Z dalších částí jsme podrobně probírali tehdy aktuální bezpodílové vlastnictví manželů, závazkové právo a občanskoprávní vztahy mezi občany a mezi občany a tehdy socialistickými organizacemi. Zkouška z tohoto předmětu patřila vzhledem k rozsahu látky mezi ty nejnáročnější. Dalším předmětem bylo mezinárodní právo upravující chování států v jejich vzájemných vztazích, kde jsme studovali zejména mezinárodní právo veřejné a mezinárodní právo soukromé. Tento předmět nám přednášel zkušený vysokoškolsky vzdělaný lektor z ministerstva zahraničních věcí, který se zabýval zejména problematikou mezinárodního práva soukromého. Pracovní právo bylo dalším ze zkouškových předmětů, kde byla výuka zaměřena na pracovněprávní vztahy mezi organizacemi a občany upravené zákoníkem práce. Součástí tohoto předmětu byla i výuka zaměřena na zákon o služebním poměru příslušníků SNB. V hospodářském právu jsme byli v rámci přednášek seznamováni s obsahem právních norem upravujících společenské vztahy vznikající při řízení a hospodářské činnosti tehdy socialistických organizací. Výuka byla zaměřena na znalost a obsah norem hospodářského zákoníku upravujících hospodářské vztahy mezi organizacemi.

Některé další právní předměty byly přednášeny se zaměřením na chování a vztahy mezi povinnými subjekty, a které jsme končili klasifikovaným zápočtem. Šlo o zemědělsko-družstevní právo, rodinné právo a finanční právo, u kterého bych se chtěl krátce zastavit. Tento předmět nám přednášela paní profesorka z právnické fakulty a součástí jeho výuky byla i návštěva kabinetu platidel, umístěném v objektu tehdejší Státní banky Československé. Při návštěvě tohoto kabinetu jsme byli seznámeni se způsobem výroby platidel a s metodou zabezpečení proti jejich padělání. Mohli jsme si prohlédnout bankovky řady států s upozorněním na některé zabezpečovací prvky ochrany. V kabinetu byl i oddíl zajištěných padělaných nebo pozměňovaných platidel, zejména papírových bankovek. Při prohlídce jednotlivých exponátů jsem s překvapením objevil zde vystavenou pozměněnou jednodolarovou bankovku, předělanou na padesátidolarovou, kterou jsem ještě v době, kdy jsem vykonával funkci operativního pracovníka na Praze 8, na základě oznámení pracovníků zajistil v jedné z tehdejších bank i s občanem, který uvažoval o její výměně. Tento případ jsem podrobně popsal v jedné z předchozích kapitol tohoto díla a potěšilo mne, když jsem se znovu s ním setkal na místě, kde bych to neočekával.

Kromě těchto klasických právních předmětů nám byly přednášeny odborné předměty vztahující se k právním aspektům výkonu veřejnobezpečnostní činnosti přednášené lektory, kterými byli vysocí důstojníci SNB s vysokoškolským vzděláním a dlouholetou praxi. Začínali jsme s problematikou pořádkové činnosti, kde byl hlavní důraz kladen na znalost zákona o SNB ve vztahu k československému právu a na postavení příslušníků SNB ve struktuře státních orgánů. Dalším předmětem byla dopravní činnost, kde byl vedoucím katedry plukovník, doktor práv, známý autor právních předpisů upravujících provoz na komunikacích, který přednášel tuto problematiku opět s důrazem na její právní aspekty. Pro mne byla přitažlivým výukovým předmětem operativně pátrací činnost, zabývající se metodami a postupy při jejím výkonu ve vztahu k československému právnímu řádu. Vedoucím katedry byl plukovník s titulem docenta bez titulu doktora práv, který docenturu z tohoto předmětu obhájil v Sovětském Svazu, protože v Československé republice nebyl nikdo, kdo by tehdy mohl řízení o jeho docentuře realizovat. Jeho přednášky byly vždy obsažné a pro ty, kteří se s touto činností ještě nesetkali, i velmi náročné. Vzpomínám si na jeho tehdy tříhodinovou přednášku, podrobně zaměřenou na prostředky používané při této činnosti a jak bylo zvykem, i na právní aspekty při jejich použití tak, aby byly v souladu se zákonem. Pro mne, který měl za sebou studium na odborně střední škole zaměřené na studium výkonu operativně pátrací činnosti, to nebylo nic mimořádného, protože jsem věděl, o čem přednášející hovoří. Pro mého kolegu Petra, který se s touto problematikou setkal prvně ve svém životě, to bylo něco nepředstavitelného, a když přednášející skončil, tak se na mne obrátil, abych mu řekl, o čem vlastně tato přednáška byla. Strávili jsme spolu určitou chvíli, ve které jsem se mu snažil vysvětlit podstatu přednášené problematiky, která tehdy byla označena jako přísně tajná.

Pokud mám hodnotit úroveň jednotlivých přednášejících neboli lektorů a zkoušejících, tak jsem o nich hovořil již výše. Byli to vesměs zkušení vědečtí pracovníci, nebo absolventi vysokých škol, kteří byli pro výuku vybráni vedením školy. Prakticky jsem se s nimi setkal prvně v životě, až na dvě výjimky. Jednou z nich byl vyučující trestního práva, ve kterém jsem poznal svého bývalého kolegu z Pohotovostní jednotky v době, kdy jsem začínal službu u VB. Byl to onen bývalý nadstrážmistr ze šedesátého čtvrtého roku, o kterém se zmiňuji v dřívější kapitole. Ten krátce po mém nástupu k Pohotovostní jednotce od ní odešel a v době, kdy jsem o něm ztratil přehled, tak vystudoval střední a později právnickou fakultu Univerzity Karlovy. Po vzniku Vysoké školy SNB byl vybrán jako lektor trestního práva a v této funkci jsem se s ním na této škole sešel. Nevím, zda mne poznal, ale když jsem se k němu hlásil a řekl mu, odkud se známe, vzal to jako fakt, ale dále se o něm nezmiňoval a tak tím naše setkání skončilo. Domnívám se, že měl obavu, abych od něho jako jeho bývalý kolega nepožadoval nějaké výhody při studiu, což jsem neměl vůbec v úmyslu. Ve druhém případě jsem při přednášce k dopravní činnosti, týkající se teorie vzniku a vyšetřování dopravních nehod zjistil, že lektorem, který přednášel tuto problematiku, byl můj bývalý velitel čety z Pohotovostní jednotky, ten, který po skončení studia na Střední škole MV a po návratu na Pohotovostní jednotku byl poté vybrán ke studiu v Sovětském Svazu. Po jeho ukončení a návratu se stal učitelem na fakultě vyšetřování Vysoké školy SNB v Bratislavě a později byl přeložen do Prahy a zařazen na katedru dopravní činnosti. Během přednášky jsem se s ohledem na výše uvedenou zkušenost k němu hned nehlásil, ale čekal jsem na okamžik, zda si mne všimne. To se stalo hned při prvním semináři, který u naší studijní skupiny vedl. Po svém příchodu se nejprve pozdravil s jedním z mých kolegů, který byl již v hodnosti majora jako on. Když se rozhlédl a spatřil mne, jeho reakce byla nečekaná, protože hned se ke mně srdečně hlásil jako ke svému bývalému kolegovi. Bylo zřejmé, že nás bude po skončení tohoto dvousemestrálního předmětu zkoušet, ale bohužel byl s námi pouze po dobu jednoho semestru, na závěr kterého jsme u něho skládali zápočet. V průběhu druhého semestru pak na vlastní žádost z vysoké školy odešel a tak se rozhodl naší skupinu zkoušet sám vedoucí katedry. I když jsme měli z této zkoušky obavu, tak pro nás dopadla velmi dobře, což konstatovali ostatní lektoři z této katedry, kteří zkoušeli studenty z ostatních studijních skupin.

Průběh a náročnost studia byl standardní jako při studiu na ostatních vysokých školách. Pro nás byla, jak jsem již uvedl, povinná účast na přednáškách, museli jsme zpracovávat povinné písemné přípravy na semináře a těchto seminářů se povinně účastnit. Zápočty až na výjimky s námi prováděli vedoucí seminářů, což byli většinou mladí lektoři, zkoušky jsme skládali před vedoucími kateder, nebo před ustanovenými lektory. Vzpomínám na profesora Kučeru, vedoucího katedry teorie státu a práva, u něhož skládat zkoušku bylo hotovým dobrodružstvím, protože pan profesor nedal nikomu nic zadarmo a při jeho zkouškách bylo vždy několik těch, kteří ji neudělali a museli ji opakovat. Hodnocení zkoušek bylo rovněž standardní, stupnice 1, 2 a 3, čtyřka znamenala neúspěch, pětka se nedávala. První opravná zkouška byla dána ze zákona, druhá byla v rektorském termínu a naše škola uplatňovala ještě děkanský termín. Byli někteří naši kolegové, kteří museli zkoušku absolvovat i čtyřikrát, aby mohli postoupit do další části studia. Jakmile se naše výuka přehoupla do druhé poloviny našeho studia, bylo nutné začít přemýšlet o tom, z jakého okruhu si vybrat obsah své státní zkoušky, kterou jsme jako posluchači Vysoké školy SNB měli prvně vykonat v jednom dni. Naši předchůdci měli předem určené studijní předměty, které byly zařazeny do státní zkoušky, ale státní zkoušku z nich skládali okamžitě poté, když skončili s výukou každého tohoto předmětu. Nás čekala státní zkouška až v závěru studia, při které bylo vyžadováno, aby každý posluchač Vysoké školy před ustanovenou vícečlennou zkušební komisí obhájil svou diplomovou práci a své znalosti ze čtyř předmětů, z nichž tři byly povinné, a čtvrtý předmět byl výběrový, zvolený na základě vlastního rozhodnutí každého zkoušeného. Povinnými předměty byl marxismus-leninismus, kriminalistika a trestní právo, výběrovým byl předmět, který si zkoušející zvolil spolu s tématem diplomové práce pod dohledem některé ze všech kateder, působících na této vysoké škole. Já jsem uvažoval o tom, že si vyberu předmět přednášený katedrou operativně pátrací činnosti, ale protože jsem zjistil, že takových zájemců je víc a katedra měla omezený počet pro jejich přijetí, rozhodl jsem se napomoci tomuto přijetí tím, že jsem se na této katedře přihlásil ke studentské vědecké a odborné činnosti, zkráceně SVOČ, která se běžně praktikovala i u jiných kateder naší školy, ale i u dalších vysokých škol. Zájemcům o tuto činnost bylo uloženo zpracovat studentskou práci podle jednoho z témat, které každá katedra pro tyto účely vypsala. Témata u katedry operativně pátrací činnosti byla s ohledem na charakter jejího výkonu zpravidla označena stupněm utajení „přísně tajné“, protože její používané metody a prostředky byly tehdy neveřejného charakteru a jejich popis a zveřejnění muselo být utajeno. Má práce byla zaměřena na jednu z metod operativně pátrací činnosti a materiál pro její zpracování jsem čerpal v příslušných zákonech a interních normativních aktech řízení, v odborných časopisech, kterým bylo například tehdejší periodikum „Československá kriminalistika“, v archivech MV a při návštěvách u některých výkonných a metodicky řídících útvarů v rámci VB. K tomu mě vysoká škola vybavila oprávněním k návštěvě a k získání všech podkladů a informací v těchto institucích a využitelných ke studiu a k vypracování výsledné práce. Obsah zjištěných informací a závěrů jsem konzultoval s vedoucími pracovníky navštívených útvarů. Při zpracovávání této práce jsem navázal užší kontakt s pracovníky zvláštního oddělení Správy kriminální služby, který mi pomohl i při zpracování mé diplomové práce a zároveň jsem se seznámil s obsahem jejich metodickořídící a kontrolní činností. Výslednou studentskou práci jsem potom obhajoval v rámci katedry, a protože bylo její zpracování hodnoceno jako velmi dobré, rozhodl jsem se později ji využít jako základ pro svou diplomovou práci, kterou jsem zpracovával opět podle tématu vyhlášeného katedrou operativně pátrací činnosti s tím, že závěrečnou státní zkoušku budu skládat před zkušební komisí, do které jsem byl zařazen podle výběrového předmětu, zvoleného vlastním rozhodnutím a před kterou budu zároveň obhajovat svou diplomovou práci.

Kromě vlastního studia jsme byli občas veleni do výkonu některých služeb zajišťujících fungování školy. V dosud rozestavěném objektu školy jsme vykonávali službu dozorčího ve vchodech do budov našich školských ubytoven. Pražským posluchačům byly tyto služby většinou přidělovány v době svátků, kdy mimopražští studenti odjížděli ke svým rodinám. Jako výkonní příslušníci SNB jsme tvořili zálohu ministra pro případy nutného nasazení během pohotovostí, což pro nás při jejich vyhlášení znamenalo, že jsme se museli trvale zdržovat s plnou výzbrojí a výstrojí v areálu školy nebo na jiných určených místech a být připraveni k okamžitému nasazení. Při jiných příležitostech jsme byli vysláni vypomáhat hlídkové službě v Praze, někdy to však kolidovalo s naší přípravou na zkoušky, kdy jsme místo samostudia byli zařazeni do pořádkových hlídek. Při jedné takové akci, bylo to před velmi náročnou zkouškou z občanského práva, se naši spolužáci setkali s lektorem z právnické fakulty na Václavském náměstí, jenž nás měl zkoušet, který se divil, že v čase přípravy na tak závažnou zkoušku chodíme v ulicích jako hlídkoví příslušníci místo toho, abychom seděli nad studijními materiály. V sedmdesátém osmém roce jsme byli zařazeni jako záloha při opatření k 10. výročí vstupu vojsk Varšavské smlouvy, ale do ulic jsme nevyjeli. Byli jsme rovněž součástí opatření v době konání sjezdu KSČ, kdy jsme obsazovali část trasy, po které projížděli delegáti sjezdu spolu s vrcholnými představiteli komunistické strany a s účastí generálního tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského Svazu. To vše bylo na úkor našeho studia. Jako problematické se ukázalo rozhodnutí rektora naší vysoké školy, na základě kterého jsme v průběhu druhého ročníku vypomáhali v Praze při nočních službách hlídkových příslušníků. To bylo v době, když byl náš ročník přemístěn k dalšímu studiu do objektu Lidového domu v Praze, který byl Ministerstvu vnitra poskytnut pro tyto účely. Protože většina mých spolustudujících neznala zcela prostředí Prahy a neorientovala se v něm, bylo rozhodnuto, že budeme posíláni jako výpomoc k Pohotovostní jednotce a zde zařazováni do autohlídek, se kterými jsme měli vykonávat dvanáctihodinové noční služby. Já jsem se tak po několika letech znovu vrátil k útvaru, u kterého jsem kdysi jako příslušník VB začínal svou životní dráhu. Zde jsem se ještě setkal s některými bývalými kolegy, se kterými jsem kdysi společně vyjížděl do výkonu služby a prakticky jsem si znovu připomněl své působení u této jednotky. Vyjížděl jsem se současnými stálými příslušníky jako přidělený člen osádky a v některých případech byly využity mé dřívější zkušenosti a já jsem byl občas ustanoven jako velitel autohlídky. Vedoucím jedné z čet, se kterým jsem se zde potkal, byl můj bývalý kolega Pepa, se kterým jsem absolvoval základní školu v Bratislavě a potkával se s ním na střední odborné škole v průběhu mého dálkového studia na této střední škole. Během zmíněné výpomoci jsem s ním občas jezdil, když prováděl kontroly svých podřízených ve výkonu služby. Tato poskytovaná výpomoc se stala po určité době velmi problematickou, protože po nočních službách jsme měli nárok na odpočinek a osobní volno, což se negativně projevovalo v účasti na přednáškách nebo seminářích, kde jsme vždy druhý den po službě chyběli a tak přednášky a semináře ztrácely svůj význam, protože se musely někdy opakovat. V průběhu těchto zvláštních služeb, na kterých se kromě nás podíleli i posluchači vyššího ročníku, došlo k mimořádné události, kdy dva z jeho příslušníků v době svého zařazení do hlídkové pěší služby hrubým způsobem porušili své povinnosti. Protože jejich přestupek nebylo možné vyřešit kázeňským trestem, byli trestně stíháni a jejich případ byl exemplárně projednáván vojenským samosoudcem za účasti nás všech posluchačů na veřejném přelíčení, které se uskutečnilo ve velkém zasedacím sále Lidového domu. Oba příslušníci, kterým byly jejich činy prokázány, byli podmíněně odsouzeni a posléze vyloučeni ze studia.

Po ukončení prvního ročníku byl náš ročník, jak jsem již uvedl, na další dva roky přeložen do objektu Lidového domu, kde pokračovalo naše studium. Pro mne, trvale bydlícího v Praze to mělo svou výhodu, protože jsem již nemusel každodenně dojíždět do školního zařízení mimo Prahu a tím se mi podstatně zkrátil čas nezbytný pro cestování na místo školní výuky. Prostředí Lidového domu nám vyhovovalo i tím, že zde bylo poměrně víc místa, ale spolu s námi zde ještě studovali i studenti dvou vyšších ročníků, tak že zde byl čilý provoz. Vzdělávací systém se nezměnil, stále jsme chodili na přednášky a účastnili se povinných seminářů. Občas na každého z nás vycházela služba pomocníka dozorčího útvaru nebo u vjezdu do objektu, kde jsme plnili funkci strážných. Lidový dům měl být, jak jsme se domnívali, v podstatě zabezpečený proti vniknutí nežádoucích osob. Přesto zde došlo k závažné události, kdy pachatel překonal uzavřené mříže na schodišti z vedlejšího sousedícího domu, odkud byl možný vchod do Lidového domu, a podařilo se mu odcizit tiskopisy služebních průkazů, se kterými se počítalo jako výměna za služební průkazy příslušníků přijatých k dennímu studiu. V průběhu vyšetřování se zjistilo, že toto vloupání a krádež provedl zaměstnanec školy, který měl klíče od zadních dveří a od trezoru, kde byly uloženy. Přijaté opatření spočívalo v zesílení a důsledném zajištění mříží včetně nepřetržitého střežení dvorku a vchodu z vedlejšího domu, kdy jsme se všichni posluchači na tomto střežení ve dne i v noci střídali. Protože areál naší školy byl stále ve výstavbě a stavební podnik nestíhal termín jejího dokončení v důsledku nedostatečného počtu svých zaměstnanců, byli jsme občas místo výuky vysláni na staveniště, abychom pomáhali při stavebních pracích. V sedmdesátém devátém roce jsem byl řádně povýšen do hodnosti nadporučíka. O rok později byli někteří naši kolegové vybráni pro účast při pochodu na vojenské přehlídce, což pro ně znamenalo absolvovat nácvik zaměřený na sladění všech účastníků tak, aby byli schopni jednotně pochodovat v uzavřeném tvaru ve slavnostním průvodu. Protože šlo o poměrně velkou část těchto vybraných jedinců a jejich secvičení vyžadovalo spoustu času, byla po dobu nácviku ve škole přerušena výuka a my ostatní, kteří jsme nebyli zařazeni do této akce, jsme byli vysláni k pomocným pracím na staveništi, abychom pomáhali při její dostavbě. Vybraní kolegové byli začleněni do formace vojáků Pohraniční stráže, uniformovaných příslušníků MV a členů Lidových milicí, a pochodovali pod velením generálporučíka Šádka, který šel v čele tohoto uskupení.

V průběhu svého studia jsem čas od času navštěvoval své původní pracoviště na obvodním oddělení, abych se dozvěděl, co je zde nového. V té době zde sloužil mladý příslušník, který byl nedlouho před mým odchodem dosazen na místo vedoucího skupiny obecné kriminality a později, již v době mého studia, nahradil ve funkci bývalého zástupce náčelníka obvodního oddělení pro kriminální službu, který odešel do důchodu. V tomto jeho postavení jsem se s ním při svých návštěvách občas potkával a dozvěděl jsem se, že se připravuje také k dennímu studiu na VŠ SNB. Šlo o velmi schopného a rozumově nadaného jedince, pro kterého by toto studium nebylo problémem a on se na něho důsledně připravoval. Při jedné mé návštěvě jsem se s ním potkal a on mě pozval k sobě do své kanceláře, což u něho nebylo zvykem, protože se snažil zachovávat si od svých podřízených určitý odstup, aby od nich mohl vyžadovat striktní plnění úkolů, které jim zadával. Když jsme se posadili, tak on se mi svěřil se zásadním problémem, který ho potkal. Jak mi řekl, jeho bratr odjel na dovolenou do Jugoslávie, odkud se mu podařilo dostat se do Itálie a později do tehdejšího Západního Německa, kde se trvale usadil. Tento můj kolega o této emigraci svého bratra nevěděl, a proto ho velmi překvapilo, když mu to bylo oznámeno, že je proto nevyhovujícím pro další výkon služby u SNB. Považoval to za velkou křivdu, protože se s tímto bratrem stýkal tak jednou do roka a žádný jiný vztah spolu neudržovali. Přesto byl nejprve odvolán ze své funkce a později i na základě již zmíněného rozkazu tří ministrů ze služebního poměru propuštěn a možnost jeho studia na VŠ SNB tak skončila. Stal se nedobrovolně bývalým příslušníkem stejně jako kapitán, se kterým jsem studoval dálkově na Střední odborné škole pro maturanty, a o jehož případě jsem se již dříve zmínil v předchozí kapitole. Oba byli jako řada dalších po roce 1990 rehabilitováni a mohli znovu nastoupit do služby již jako příslušníci policie.

Během studia nás kromě klasické výuky čekal pobyt ve dvou výcvikových kurzech a jeden ideově zaměřený tematický zájezd na Slovensko. První výcvikový tábor pro nás organizovala katedra bojové přípravy spolu s katedrou tělesné přípravy. Když jsme všichni ukončili jednu ze svých letních dovolených, byli jsme všichni z našeho ročníku odvezeni začátkem září i s celou naší výzbrojí a výstrojí do prostoru na Šumavě nedaleko Horní Plané poblíž rybníka Olšina, kde měl probíhat náš výcvik. Nedaleko tohoto rybníka byl postaven tehdejší pionýrský tábor, který koncem srpna ukončil svoji činnost a který jsme použili jako svou základnu. Zde jsme byli ubytováni v letních chatkách po čtyřech a díky tomu, že bylo přijatelné počasí, byl pobyt na tomto táboře snesitelný. Tento pionýrský tábor měl veškeré požadované vybavení, jehož součástí byly i velké podzemní nádrže na vodu, které byly koncem letních prázdnin již vypuštěny. Proto byly po našem příjezdu místním zemědělským družstvem znovu naplněny, bohužel ne pitnou, ale užitkovou vodou, Ta byla sice po převaření poživatelná, ale protože jsme ji používali i při denní hygieně, projevily se v polovině našeho pobytu u některých kolegů poměrně značné zdravotní potíže, tak že se nemohli účastnit dalšího výcviku. Tábor byl zaměřen na tělesnou a bojovou přípravu, která zahrnovala střelecký výcvik a praktická cvičení, při kterých jsme procvičovali to, co jsme probírali v teorii na seminářích. Bylo to nácvik přehradních opatření, které by se budovaly na předpokládané trase útěku uprchlého vězně nebo pohybu nebezpečného pachatele. Ty spočívaly jednak v organizaci příslušníků VB podílejících se na této akci a ve vybudování různých nástražných systémů, které měly signalizovat přítomnost zájmové osoby. Procvičovali jsme ochranu střežených objektů s pomocí přístrojů pro pozorování ve tmě – infravizorů a na střelnici jsme si zkusili střelbu s odstřelovacími puškami na vzdálenost cca 75 metrů do deseticentimetrového terče bez puškohledů. Hlavním zaměstnáním byl, jak jsme tomu říkali, takzvaný kurz přežití, který spočíval v tom, že každý den vždy jedna za studijních skupin odpoledne po obědě vyrazila s výzbrojí pěšky na asi patnáctikilometrový pochod k přehradnímu jezeru na Lipně, kam za nimi byla přivezena jejich výstroj. Zde si měli členové skupiny uvařit večeři z polotovarů, které před pochodem obdrželi, poté přespat v polních podmínkách a ráno absolvovali veslařský výcvik, když na pramicích přeplouvali napříč jezerem na jeho druhý břeh. Odtud pochodovali do nedalekého lomu, kde prováděli výcvik ve slaňování po lanech. Po jeho skončení se během dopoledne vrátili zpět do tábora a po obědě nastupovala další skupina. Když měla být na řadě naše skupina, vypukla v táboře zmíněná infekce a povolaný hygienik vydal rozhodnutí, kterým nám bylo zakázáno opouštět tábor. Tak jsme si veslařský výcvik odbyli na nedalekém rybníku a slaňování jsme cvičili z místních vysokých borovic. V době, kdy jsme ještě mohli z tábora vyjíždět, jsme byli na návštěvě u jednoho z nedalekých pohraničních útvarů, kde nám byly ukázány tehdejší signální stěny a ukázka činnosti pohraničníků při jejím narušení. Po týdnu jsme odjeli a mě, kterého po celou dobu pobytu v táboře nepotkaly žádné zdravotní potíže, jsem krátce na to touto nemocí onemocněl a strávil jsem celý týden v nemocničním ošetřování na lůžku.

Druhý týdenní výcvikový tábor byl naplánován na zimní období a byl zaměřen na lyžařský výcvik v Železné Rudě v jižních Čechách. Železnorudsko je významným střediskem turistického ruchu. Díky své velmi výhodné poloze představovalo skvělé místo pro poznávání Šumavy a lyžařský výcvik. Množství turistických a upravených běžeckých stop a bezprostřední dostupnost kvalitních lyžařských areálů dělají z města a okolí ráj pro sportovce. Odjeli jsme do tehdejšího rekreačního střediska MV, kde jsme po příjezdu na místo všichni obdrželi pár běžeckých a pár sjezdařských lyží s příslušnou obuví. Podle toho, jaké kdo měl předchozí lyžařské zkušenosti, byl zařazen do jedné ze tří skupin. Já, jakožto nejméně znalý tohoto sportu jsem byl s ostatními podobně založenými kolegy zařazen do třetí skupiny pro začátečníky. Dopoledně jsme trénovali běh na lyžích, kdy jsme dojeli až k vrchu Pancíř, který je jedním z nejznámějších šumavských vrcholů vůbec, nebo jsme se vydali k Čertovu jezeru, které leží na jižním svahu Jezerní hory. Jezero je položeno ve výšce 1030 m n. m., jeho plocha činí 10,3 ha a největší hloubka je 37 m. Sjezdy jsme potom trénovali na sjezdovce v Železné Rudě za barokním kostelem Panny Marie Pomocné z Hvězdy a v závěru kurzu jsme podstoupili závěrečný kontrolní šestikilometrový běžecký závod. Pobyt na tomto lyžařském výcviku jsme zakončili naším společným posezením, kde jsme se krátce setkali se skupinou vietnamských občanů, kteří studovali na VŠ SNB v rámci internacionální pomoci, ale měli svůj individuální studijní plán a my jsme se během svého studia jinak s nimi nikdy nesetkali.

Další pravidelnou akcí byl vždy začátkem čtvrtého výukového roku pořádaný společný ročníkový zájezd studentů první a druhé fakulty na Slovensko, nazvaný „Po stopách Slovenského národního povstání a bojů s banderovci“. Také náš ročník se v září sedmdesátého devátého roku zúčastnil. Během tohoto zájezdu nás jako vždy pokaždé doprovázel jeden z posledních žijících příslušníků 1. Národního bezpečnostního pluku „Slovensko“, který se podílel na bojích s banderovci a vždy o těchto bojích na jejich místě hovořil. Bohužel, byla to jeho poslední účast, neboť během ní zemřel, jak o tom zmíním dále. Zájezd jsme zahájili návštěvou Vrátné doliny, kde je vesnice Těrchová, rodiště Juraje Jánošíka a odtud jsme vyjeli lanovkou na nedaleký vrch. Počasí nám ale nepřálo a tak jsme kromě rozcestníku nic jiného neviděli. Odtud jsme odjeli na krajskou správu SNB v Banské Bystrici a pak jsme po obědě navštívili muzeum Slovenského národního povstání. Zde jsme k památníku slavnostně položili věnce Vysoké školy SNB a prohlédli si muzeální sbírky, složené zejména z vojenských našich, sovětských a německých vozidel a tanků. Ubytování jsme měli zajištěno v jednom z nedalekých autokempů, kde jsme každodenně přespávali.

Druhý den byl poznamenán tragickou událostí, když jsme u obce Německá stáli čestnou stráž před památníkem 900 umučených vězňů ve 2. světové válce. Zde docházelo k nejotřesnějším exekucím, když zde němečtí fašisté a jejich domácí přisluhovači v lednu pětačtyřicátého roku prováděli exekuce ve zdejší vápence při vstupu do Ráztocké doliny. Ten den bylo nadměrně teplé počasí, až horko, a onoho doprovázejícího bývalého příslušníka 1. NB pluku postihl infarkt a on při převozu do nemocnice zemřel. My jsme dál pokračovali do Lomnisté doliny, mohutné, čtrnáct kilometrů dlouhé doliny Nízkých Tater, jejíž závěr se nachází mezi masivy hor Skalky a Chabence. Pod Skalkou jsme navštívili symbolický památník Jana Švermy, který zemřel během bojů v průběhu Slovenského národního povstání. Jan Šverma zahynul v Nízkých Tatrách na vysílení během patnáctihodinového pochodu ve sněhové bouři na hoře Chabenec. Tento památník je vzdálený asi hodinu chůze od Asmolovovy chaty, kde byl další cíl naší cesty. V této chatě bylo zřízeno malé muzeum SNP, neboť od listopadu čtyřicátého čtvrtého roku zde sídlil hlavní štáb partyzánů na Slovensku, kterému byly podřízeny všechny partyzánské jednotky na středním Slovensku. V následujících dnech byla provedena nová reorganizace po ústupu bojovníků SNP do hor a velitelem tohoto štábu byl jmenován právě generálmajor Rudé armády Alexej Nikitič Asmolov. Ve dvou prostorech chaty je umístěná expozice, která prostřednictvím fotodokumentačního materiálu seznamuje návštěvníky s činností štábu od jeho vzniku až po spojení s jednotkami Sovětské armády v únoru čtyřicátého pátého roku. Tady jsme se setkali s generálporučíkem Šádkem, který za námi osobně přijel na toto setkání z Prahy, aby nám vyprávěl o své partyzánské činnosti a o bojích s banderovci. Pan generál se zúčastnil bojů našich jednotek v létě 1944 v průběhu Slovenského národního povstání a tehdy s hodností četaře velel jedné z partyzánských rot, které stály ve středu nejtěžších bojů u Strečna. Později se stal zástupcem velitele praporu v Lomnisté dolině na jižní straně Nízkých Tater, kde sídlil hlavní štáb a v době povstání odpovídal za obranu tohoto štábu. Později v letech 1946 a 1947 byl účastníkem těžkých bojů proti banderovcům na slovenském území.

Pan generál byl v průběhu besedy později požádán, aby řekl něco ke způsobu zásahu proti třem únoscům autobusu se školní mládeží, ke kterému došlo v květnu sedmdesátého osmého roku, kdy se bratranci Barešovi zmocnili autobusu s plnou třídou gymnazistů, se kterými se jako s rukojmími rozhodli dostat přes hranice na Západ. Do cesty se jim však postavila hlídka pohraničníků a vyjednávání se ujal pan generál. Narušitelům přislíbil, že když propustí studenty, nechá je volně projet. Pohraničníci přiměli Bareše k propuštění studentů za slib volného průchodu. Tak se podařilo zachránit celkem čtyřicet gymnazistů. V autobuse zůstal jen poslední rukojmí – řidič Jan Novák a poté, co se už prázdný autobus rozjel, propukla střelba, jejímž výsledkem byl zabitý řidič a jeden z Barešů. Podle pana generála vystřelili Barešové první. Převažuje názor, že kdyby pohraničníci nechali bus i s Bareši projet, s největší pravděpodobností by to vyvolalo „vlnu“ únosů tohoto typu nejspíše s větší brutalitou protože by se tím vytvořil precedens, že pohraničníci se bojí vystřelit, když jsou rukojmí a raději únosce pustí ven. Oběť řidiče zabránila možná více jiným obětím, protože tím byl vyslán signál potencionálním únoscům, že ven se s pomocí únosu, za „každou“ cenu nedostanou.

Další den jsme věnovali návštěvě významných míst bojů příslušníků NB s banderovci. Poslední bitvou v boji proti banderovcům byl celou noc trvající boj v obci Krasňany dne dvacátého prvního srpna čtyřicátého sedmého roku, kde vytvořili hráz, aby zamezili pokusu banderovců o přechod přes Slovensko. Zpravodajská služba tehdy zjistila, že Krasňanům hrozí nebezpečí vpádu banderovců. Ti se mohli nepozorovaně přiblížit Kurskou dolinou až k prvním domkům Krasňan. Bylo známo, jak se chovali v dobách, kdy byli na území Polska, kde veškerý odpor likvidovali brutalnim způsobem. Ten den večer po setmění zaujali příslušníci útvaru SNB Slovensko na přístupech ke Krasňanům obrannou linii. Mezi dvacátou první a dvacátou druhou hodinou byl zaznamenán ze směru od Kurské doliny pohyb osob. Po výzvě příslušníků SNB k zastavení dopadly ruční granáty a útočící banderovci se přibližovali k pozicím SNB a po krátkém boji se stahovali zpět, aby po chvíli útok opakovali. Boj trval až do rozednění, kdy se banderovci stáhli zpět do Kurské doliny. Jejich pronásledování bylo velice nebezpečné, a proto se čekalo na přijezd tanku a posil. Tato poslední bitva byla předehrou k pozdějšímu zajetí velitele banderovské sotně Burlaka i jeho milenky. V boji s banderovci u Krasňan padl příslušník Sboru národní bezpečnosti strážmistr Ladislav Patočka, kterému byla v Krasňanech zabudována pamětní deska. Odtud jsme pokračovali pochodem přes vrchovinu Malé Fatry dolů do obce Varín, kde jsme nastoupili na místním hřišti ke slavnostní přehlídce, kterou vykonal generál Šádek. Další den jsme odjeli k pomníku padlých příslušníků NB nedaleko Vrútek, kde jsme stáli čestnou stráž. Současně jsme vzpomněli na strážmistry Čadíka a Salače, kteří se při jednom průzkumu pod Ďumbierom v noci střetli se skupinou banderovců. Strážmistr Salač při přestřelce padl a strážmistr Čadík se zachránil tím, že předstíral smrt. Po projevech místních funkcionářů byl náš zájezd oficiálně ukončen a my jsme nastoupili do autobusů připravených k odjezdu zpět do Prahy.

V době, kdy jsem studoval na Vysoké škole, jsem se v Praze po delší době několikrát setkal s jedním ze zbylých karlínských kamarádů z dětství Pepou, který mě informoval o tom, že náš společný známý, spisovatel Václav Dušek vydal své knížky, ve kterých popisuje zážitky ze svého a našeho dětství, prožitého v Karlíně a zmiňuje se o našich společných kamarádech. Pepa, který je s ním v kontaktu, je v podstatě nepsaným kronikářem osudů většiny z nás, protože jako jediný dosud bydlící karlínský pamětník má přehled o některých našich bývalých kamarádech a o tom, kde se nyní zdržují. Věděl také o tom, že můj kamarád Petr (Lusťa) trvale žije v Holandsku a vyprávěl mi o životních osudech některých dalších přátel z dětství. Strávili jsme spolu několik hodin, kdy jsme si vyprávěli o našich životních příbězích a přemýšleli jsme o tom, zda se někdy s některým z těchto kamarádů ještě potkáme.

Protože se přiblížil závěr našeho studia, všichni jsme se povinně zúčastnili pohovorů s kádrovými pracovníky od útvarů, odkud jsme byli vysláni ke studiu, aby s námi projednali naše případné služební zařazení po ukončení studia. Při té příležitosti mě bylo sděleno, že je se mnou počítáno na místo vedoucího skupiny hospodářské kriminality na obvodním oddělení, kde jsem předtím sloužil, a zároveň mi bylo přislíbeno vyřešení některých mých rodinných, zejména bytových problémů. Já jsem se však během svého při získávání podkladových materiálů pro studentskou a později i diplomovou práci podrobně seznámil s činností příslušníků jednoho z pracovišť na tehdejší Správě kriminální služby, která mne plně zaujala a protože byla reálná možnost být na tuto správu zařazen, požádal jsem náčelníka tohoto pracoviště, kterým bylo zvláštní oddělení, aby mi byl nápomocen k uskutečnění tohoto mého služebního zařazení a očekával jsem, zda mi bude vyhověno. To vše se už konalo v průběhu čtvrtého roku našeho studia, kdy jsme již trvale studovali v areálu naší vysoké školy, kam jsme byli vzhledem k ukončené výstavbě učebních prostorů převedeni, abychom zde dokončili svá studia, a to i za situace, kdy zde ještě probíhala dostavba provozní budovy rektorátu. Své studium jsme uzavřeli závěrečným ročníkovým cvičením, které proběhlo v jednom z dalších objektů MV umístěného mimo Prahu. Zde náš ročník modeloval činnost celého okresního oddělení na všech stupních řízení a na všech pracovištích, ve kterém jsme uplatnili své znalosti a vědomosti získané během studia. Po jeho skončení jsme při společném sezení řešili některé organizační záležitosti. S ukončením studia byla uzavřena činnost naší ročníkové stranické a svazácké organizace. Já jsem té příležitosti využil, abych ukončil své členství v Socialistickém svazu mládeže z věkových důvodů. Přiblížil se závěr našeho studia a my už jsme měli zjištěno, že na základě tehdy platného vysokoškolského zákona mohou absolventi studia na Vysoké škole SNB po úspěšně složené státní zkoušce zažádat o vykonání následné rigorózní zkoušky a po jejím úspěšném složení získat titul doktora práv. Státní zkoušku jsme skládali před osmičlennou zkušební odbornou komisí, ve které byli jednak lektoři, kteří byli přednášejícími povinných předmětů, dále další odborní lektoři jako přísedící a v jejím čele stál vedoucí té katedry, jejíž předmět jsme si zvolili. Já jsem tuto zkoušku skládal u komise pod vedením vedoucího katedry, která realizovala výuku operativně pátrací činnosti. Vlastní státní zkoušku jsme po předchozí přípravě zahajovali obhajobou své diplomové práce, kde po nás členové komise požadovali vysvětlení k některým zásadním problémům řešeným v této práci a přepokládali od nás obhájení našich závěrů. Státní zkoušky trvaly několik dní a denně byli před každou komisí zkoušeni jen čtyři posluchači. Kromě obhajoby diplomové práce jsme byli ústně zkoušeni ze dvou povinných a jednoho volitelného předmětu. Zkoušku ze čtvrtého, povinného předmětu z marxismu leninismu jsme skládali samostatně před stejnou komisí již v půlročním předstihu před vlastní státní zkouškou, protože lektoři tohoto předmětu byli povinně určení jako zkoušející na závěr prvního roku celorezortního středně odborného vzdělávání příslušníků MV a zkouškové období tohoto vzdělávacího procesu kolidovalo s termínem naší státní zkoušky. Po složení státních zkoušek bylo ukončeno naše čtyřleté studium a všem nám byly vyhlášeny jejich výsledky. Toto ukončení studia probíhalo již ve velké aule školy, a předcházelo mu poslední jednání ve studijních skupinách s vedoucími našich studijních skupin, kterými byli vybraní mladí lektoři některých odborných předmětů. Na tomto jednání jsme všichni obdrželi odznaky Vysoké školy SNB k nošení na uniformě a každé studijní skupině byla přidělena jedna medaile SNB, udělovaná ministrem vnitra, o které měli členové skupiny rozhodnout, komu z nás bude udělena. V naší skupině jsem byl na základě rozhodnutí všech poctěn tímto udělením já. Současně nám zde byly přečteny rozkazy o našem mimořádném povýšení, kdy jsem já obdržel hodnost kapitána a zároveň nám bylo sděleno, kam jsme byli zařazeni. Dozvěděl jsem se, že bylo mě žádosti vyhověno a já jsem byl zařazen skutečně na Správu kriminální služby.

Slavnostní vyřazení a předání vysokoškolských diplomů se uskutečnilo ve velké zasedací místnosti tehdejšího Národního výboru hlavního města Prahy, kde jsme všichni nastoupili ve slavnostních uniformách a s námi byli jako hosté pozváni naši nejbližší rodinní příslušníci. Od vedení školy jsme obdrželi modré diplomy a třináct našich spolužáků obdrželo za vynikající studijní výsledky červené diplomy s právem okamžitě užívat titul JUDr. Poslední společnou akcí nás všech bývalých studentů, na které jsme se zúčastnili, byl slavnostní společenský večer, který byl pořádán jako vždy předtím v prostorách Ministerstva zahraničních věcí v Hrzánském paláci na Hradčanech, kam jsme se dostavili spolu se svými pozvanými a zde jsme se všichni vzájemně rozloučili i s našimi vyučujícími. Tím moje působení na Vysoké škole SNB definitivně skončilo a já jsem se začal připravovat k nástupu na své nové pracoviště.

Pokud bych měl hodnotit význam Vysoké školy SNB pro mne i pro mé další studující kolegy, mám za to, že tato škola měla svůj nemalý přínos k tomu, aby se zkvalitnila činnost Sboru a jeho příslušníků, zejména z hlediska vzdělanosti a zvýšení právního vědomí u těch, kteří se k tomuto studiu dostali. Druhého září sedmdesátého čtvrtého roku byla zahájena výuka na této nově vzniklé Vysoké škole SNB, která se tak stala samostatnou součástí celostátní vysokoškolské soustavy. Její založení bylo považováno za historický mezník v rozvoji odborné a politické přípravy příslušníků SNB i vojáků u vojsk MV. Usnesením vlády ČSSR z osmého května tohoto roku byly na Vysoké škole SNB zřízeny Fakulta Státní bezpečnosti (jako I. fakulta), Fakulta Veřejné bezpečnosti (II. jako fakulta), obě se sídlem v Praze a Fakulta ochrany státních hranic (jako III. fakulta) umístěná v Holešově. Již před zahájením výuky na VŠ SNB nařídil ministr vnitra ČSSR svým rozkazem z osmnáctého dubna tohoto roku náčelníkovi školy vybudovat zvláštní pohotovostní útvar SNB jako zálohu ministra vnitra pro jeho použití v době mimořádných bezpečnostních opatření. Pohotovostní útvar se pak měl podílet na likvidaci mimořádného ohrožení klidu a veřejného pořádku a zabezpečit zesílené střežení všech objektů školy. Vzhledem k tomu, že VŠ SNB měla být nejen „významným“ vědeckopedagogickým pracovištěm, ale měla se také důsledně řídit marxisticko-leninským učením, byla brzy její katedra marxismu-leninismu k prvnímu lednu sedmdesátého pátého roku povýšena na Ústav marxismu-leninismu s organizačním členěním na sekce marxisticko-leninské filozofie, politické ekonomie a úsekových ekonomik, vědeckého komunismu, dějin KSČ a mezinárodního dělnického hnutí.

Myslím si, že uvedený záměr se dařilo postupně plnit a že Sbor tak získával kvalifikovaně připravené příslušníky, kteří měli své studium využívat zejména na velitelských nebo specializovaných postech, kam byli zařazováni. Rozsah studia byl proto postaven tak aby bezezbytku byl naplňován tento záměr z hlediska právního i služebního. Tomu odpovídalo i zaměření školy i náročnost studia tak, jak jsem je již v této kapitole popsal. Proto se domnívám, že absolventi této školy se nemají za co stydět a úroveň jejich vzdělání je srovnatelná se vzděláním získaným na tehdejších vysokých školách. Tato škola si získala mezi širokou veřejností své renomé, o čemž svědčí i má zkušenost v tom, že jsem byl osloven jedním z civilních středoškoláků, který se mne ptal, zda by mohl na této škole studovat, protože o studium na ní měl zájem. Setkal jsem se však s jedním názorem publikovaným na internetu, jehož autor v v devadesátých letech v něm šmahem odsuzuje tuto vzdělávací instituci s tím, že odbornost a zákonnost vymizela z učebních textů, ačkoliv dosáhla určitých úspěchů v přípravě vysokoškolsky připravených příslušníků. Proto s tímto míněním nemohu souhlasit, i když nikomu neupírám právo na jeho názor, byť i negativně zaměřený. Během své existence VŠ SNB (která byla po devadesátém roce charakterizována jako vysoká škola právního charakteru) byla již v době, kdy jsem na ní ukončil své studium, ze zákona oprávněna vyřazovat některé své studenty přímo a jiné po složení rigorózní zkoušky s titulem doktora práv (JUDr.). Přímo tento titul obdrželi ti mí kolegové, kteří vystudovali s takzvaným červeným diplomem, na základě velmi dobrých studijních výsledku. V našem ročníku to byla ze sto třiceti studujících asi jedna desetina. Ostatní měli možnost následně složit rigorózní zkoušku a získat tak tento titul. O kvalitě výuky a získaných vědomostech svědčí i to, že jsme my studenti VŠ SNB měli možnost požádat o složení této zkoušky i na jiných, civilních fakultách práva včetně právnické fakulty Univerzity Karlovy. Této možnosti využila řada zejména mimopražských studentů, stejně tak i já, abychom zde tyto tituly získali. Ne všem se však tuto zkoušku podařilo složit. Proto si myslím, že jsme byli dobře připraveni jak na možnost vykonat tyto zkoušky, tak i na uplatnění svých vědomostí v dalším výkonu své služby.

– Kapitola dvanáctá –

Můj nástup
na Správu kriminální služby

Po skončení studia na VŠ SNB jsem byl, tak jak jsem si to přál, zařazen ke Správě kriminální služby, která byla integrální součástí bezpečnostního úseku Ministerstva vnitra České republiky a byla vrcholovým orgánem odpovědným za výkon operativně pátrací činnosti v celé České republice. V době mého nástupu již existovala nová organizace ministerstva vnitra Československé socialistické republiky, zřízená rozkazem ministra vnitra z listopadu osmdesátého roku. Tímto rozkazem byl vydán organizační řád MV ČSR s účinností ode dne vydání, ve kterém byl ustanoven bezpečnostní úsek, který zajišťoval úkoly ministra spojených s řízením ministerstva, podílel se na tvorbě zásadních materiálů k realizaci jednotné bezpečnostní politiky strany a státu, organizoval porady vedení, konference a aktivy, soustřeďoval a připravoval k informaci, rozhodnutí a podpisu materiály určené pro ministra, podílel se na zpracování stanovisek k návrhům právních předpisů a zajišťoval úkoly v oblasti mezinárodních styků a spolupráce. Podle tohoto rozkazu byla Správa kriminální služby VB ČSR zařazena mezi republikové útvary SNB přímo podřízené MV ČSR a v rámci své působnosti řídila a kontrolovala také činnost správ VB. Její součástí bylo vedení správy, vnitřní oddělení, odbor obecné kriminality, odbor hospodářské kriminality a zvláštní oddělení.

Já jsem nastoupil na zvláštní oddělení, které řídilo a kontrolovalo zvláštní odbory Správ VB při výkonu tajného sledování, tajného šetření a zpracování všeobecných a speciálních ustanovek a zpracovávalo rozbory, zprávy a informace o stavu a výsledcích tajného sledování, tajného šetření a ustanovek a bylo jedním ze tří relativně samostatných pracovišť této správy. Kromě mne byli po ukončení studia na VŠ SNB na Správu kriminální služby přijati další dva moji bývalí spolužáci a oba byli zařazeni k odboru obecné kriminality. Jiní moji dřívější spolužáci byli přijati ke Správě pořádkové a dopravní služby a já jsem se zpočátku s nimi setkával jen sporadicky, protože jejich pracoviště bylo umístěno v jiných služebních prostorách. Další někdejší spolužáci nastoupili do různých funkcí v jiných úsecích českého i tehdy federálního Ministerstva vnitra, a můj nejbližší spolužák, bývalý sportovec Petr, se stal opět členem sportovního oddílu FMV Rudá Hvězda Praha, kde byl jmenován do řídící funkce vedoucího jednoho z tamních odborů. Já jsem okamžitě po svém nástupu začal spolupracovat se svými novými kolegy, což mi nečinilo žádné větší potíže, protože jsem se s nimi již setkával v době, kdy jsem zpracovával studentskou a později diplomovou práci, a měl jsem proto možnost je blíže poznat. Protože tehdejší náčelník tohoto zvláštního oddělení mezitím zemřel, stal se mým nadřízeným jeho bývalý zástupce, stejně starý jako já, který vystudoval právnickou fakultu Univerzity Karlovy, kde získal titul doktora práv a byl mimo jiné i mým konzultantem při zpracovávání obou mých písemných prací. S mým nástupem se pojí ještě jedna událost, spočívající v tom, že jsem hned od počátku svého nástupu na Správu kriminální služby sice začal pracovat na zvláštním oddělení, ale tabulkově jsem byl dočasně funkčně zařazen na místo referenta odboru obecné kriminality, protože na mém skutečném funkčním místě byl veden jako referent zvláštního oddělení starší příslušník odboru obecné kriminality. Toto dočasné opatření bylo vedeno snahou zařadit tohoto pracovníka do jiné služební kategorie, aby mohl dosáhnout vyšší hodnost, což na jeho původním místě nebylo možné. Šlo o záměnu dočasnou a po určité době bylo vše uvedeno na pravou míru a já jsem se stal právoplatným referentem zvláštního oddělení s odpovídajícím funkčním zařazením. Kromě mne a mého náčelníka pracovali na tomto oddělení ještě dva zkušení služebně starší příslušníci a s nimi jeden příslušník, věkově mladší než jsem byl já. Nikdo z nich neměl vysokoškolské vzdělání, pouze můj mladší kolega v době mého nástupu začal dálkově studovat Vysokou školu SNB, kterou řádně ukončil.

Po svém nástupu jsem se nejprve musel seznámit s postavením a činností správy v celém systému výkonu kriminální služby v České republice. Jak jsem postupně pronikal do této problematiky, zjišťoval jsem, že posláním správy bylo zejména provádět metodické řízení, koordinaci a ovlivňovat činnost útvarů služby kriminální policie krajských ředitelství policie a útvarů zřízených v jejich rámci při plnění jejich úkolů ve věcech bezpečnosti v rozsahu stanoveném právními předpisy a interními akty řízení. Správa měla odpovědnost zejména za metodické řízení služby ke zkvalitnění operativně pátrací činnosti, za plnění úkolů v oblasti kriminalistické činnosti a vytváření speciálních podmínek pro výkon služby, za plnění úkolů při pátrání po osobách a věcech a za zpracování návrhů na schválení, novelizaci nebo rušení vybraných interních aktů řízení upravujících činnost kriminální služby. Dále se v rámci své působnosti podílela na stanovení koncepce práce na úseku boje s trestnou činností na základě materiálů Ministerstva vnitra a vlády České republiky v oblasti bezpečnostní politiky, na odborné přípravě a vzdělávání příslušníků kriminální služby, na zřizování a činnosti pracovních týmů a pracovních skupin a plnění vymezených úkolů v rámci přímého výkonu služby při předcházení, vyhledávání a odhalování trestné činnosti a na kontrolní činnosti a zabezpečení koordinace a součinnosti mezi útvary a organizačními články služby na všech úrovních jejího řízení a spolupráce s ostatními službami policie i s mimoresortními orgány a organizacemi. Já jsem se s ohledem na úkoly stanovené pro správu postupně začal seznamovat s náplní práce zvláštního oddělení, jehož hlavním úkolem stejně jako tomu bylo u odboru obecné a hospodářské kriminality, byla metodicko-řídící a kontrolní činnost směrem k výkonným pracovištím, které byly organickou součástí jednotlivých krajských správ v České republice. Tímto hlavním úkolem byla pověřena celá Správa kriminální služby, která tak odpovídala za výkon celkové kriminální činnosti všech útvarů a pracovišť, které ji prakticky vykonávaly na všech krajských správách a na okresních odděleních VB.

Výkonnými útvary, vůči kterým směřovala naše metodicko-řídící a kontrolní činnost, byly specializované útvary krajských správ VB, které byly součástí kriminální služby, jejichž hlavním úkolem byl výkon sledování osob a věcí na základě písemných požadavků od pracovníků odborů obecné a hospodářské kriminality, kteří s jejich pomocí a na základě těsné spolupráce prováděli objasňování zejména závažné a vysoce nebezpečné trestné činnosti. Používání této metody kriminalistické práce stejně jako výkon služby těchto specializovaných formací bylo upraveno interními normativními akty MV se stupněm označení „Přísně tajné!“ a podléhalo danému stupni utajení stejně tak jako činnost, kterou prováděly výkonné útvary obecné a hospodářské kriminality. Znamenalo to, že s výsledky jejich činnosti bylo nutné nakládat jako se skutečnostmi majícími charakter přísně tajných poznatků, které byly používány výhradně v rámci operativně pátracího rozpracování. Jejich význam spočíval v tom, že jejich pomocí bylo získávání a dokumentování důležitých a významných informací nezbytných ke stanovení dalších postupů kriminalistů výhradně v rámci operativně pátracího rozpracování a se kterou mohli být seznamováni jen pověření pracovníci VB, což byli pouze příslušníci kriminální služby. Příslušník kriminální služby (nebo chcete-li „operativní pracovník“) s pomocí takto získaných informací získával přehled o pohybu a činnosti osob podezřelých z trestné činnosti a o výskytu nebo pohybu věcí, které byly použity při spáchání trestného činu nebo byly trestným činem nějakým způsobem dotčeny. Takto získané poznatky měly pouze informativní charakter a byly využívány k získání právně významných důkazů a důkazních prostředků, které bylo možné následně použít v rámci vyšetřování zadokumentovaného a doloženého podezření ze spáchání trestné činnosti.

Hlavním úkolem pracovišť Správy kriminální služby bylo především provádět metodicko-řídící činnost ve vztahu k výkonným útvarům kriminální služby v celé České republice. Ta spočívala v tom, že specialisté z odboru obecné a hospodářské kriminality a ze zvláštního oddělení sledovali úroveň a stav v rozpracování zejména republikově sledovaných případů závažné trestné činnosti a v případě potřeby byli schopni okamžitě poskytnout metodickou pomoc kriminalistům, kteří měli s rozpracováním určité potíže. Pro tyto účely pravidelně vyjížděli k těmto útvarům a v některých případech, zejména u hospodářské trestné činnosti byli schopni a povinni na základě oficiálních styků vyžadovat od orgánů státní správy nezbytná vysvětlení, stanoviska a potřebné dokumenty. Významná byla jejich metodická pomoc v případech, kdy trestná činnost přesáhla hranice jednoho kraje a bylo nutné zajistit vzájemnou součinnost mezi příslušníky těchto krajů a stanovit pro ně po vzájemné poradě konkrétní úkoly tak, aby bylo dosaženo očekávaného výsledku, což znamenalo úspěšně tuto trestnou činnost takzvaně realizovat, předat ji vyšetřovateli k zahájení trestního stíhání. Dalším úkolem bylo provádění kontrolní činnosti u vybraných krajských útvarů kriminální služby na základě každoročně zpracovávaného plánu kontrolní činnosti, který byl nedílnou součástí Ročního prováděcího plánu Správy kriminální služby schvalovaného vedením bezpečnostního úseku MV. Tato kontrolní činnost byla zaměřena na pravidelné kontroly úrovně výkonu služby a na zjištění závad a jejich příčin, jejímž cílem bylo získání přehledu o tom, jakým způsobem vedení kontrolovaného útvaru řídilo výkon služby a realizovalo účinné akce, které měly zlepšit řízení. Výsledkem těchto kontrolních akcí mělo vždy být komplexní zhodnocení funkčnosti systému a návrhy na jeho zlepšení. Plány kontrol vždy obsahovaly harmonogramy kontrol, přehled členů kontrolních týmů a osob spolupracujících, což byli vedoucí pracovníci a pracovníci na kontrolovaných pracovištích. Rozsah každé kontroly určoval, které linie se měly kontrolovat a stanovil kritéria pro jejich hodnocení. K tomu, aby mohla být kontrola řádně provedena, byly od kontrolované součásti vyžadovány plány práce, spisový materiál, a další důležité informace, např. statistické ukazatele. Zjišťování informací bylo zaměřeno na ověření údajů podle předložené dokumentace, na náhodné výběry dokumentačních materiálů a na pohovory s operativními pracovníky. K tomu, aby kontrolní akce splnila svůj záměr, bylo vždy nutno shromáždit nezbytné podklady, sestavit tým kontrolujících, vyhotovit plánu kontroly, provést její zahájení a seznámení vedení kontrolovaného útvaru s tímto plánem a po ukončení prověřování seznámit vedení kontrolovaného útvaru s nejdůležitějšími zjištěnými poznatky. Závěrem byla zpracována zpráva o kontrole, která obsahovala pozitivní zjištění, seznam zjištěných nedostatků, požadovanou nápravu po konzultaci s vedením kontrolovaného útvaru, seznam priorit touto kontrolou stanovených a výroky k bodům, u kterých nebylo dosaženo názorové shody týmu. Zjištěné závady a nedostatky bylo nutné ve stanovených termínech odstranit. Výsledky kontroly měly být rozpracovány do konkrétních opatření a zavedeny do běžné praxe. V rámci plánované kontrolní činnosti u správy se používaly především komplexní prověrky zaměřené na souhrnné posouzení a zhodnocení úrovně práce všech kriminalistů kontrolovaného útvaru, zpravidla na krajském stupni, zabývajících se odhalováním a dokumentováním obecné a hospodářské trestné činnosti. Zjišťovala se kvalita operativního rozpracování a všech postupů používaných při odhalování této trestné činnosti, hodnotily se postupy kriminalistů, jejich úspěšnost a stupeň odborné způsobilosti. V rámci této prověrky se hodnotila úroveň spisového materiálu a zejména zajišťování a využívání zjištěných důkazů pro jednotlivé fáze operativního rozpracování. Nedílnou součástí této prověrky bylo hodnocení úrovně řídící a kontrolní činnosti vedoucích pracovníků ve vztahu k jejich podřízeným a kvalita jejich nezbytného vzdělání a z toho vyplývající jejich schopnost řízení. Na závěr každé komplexní prověrky byl její proběh a výsledek včetně zjištěných závěrů před zpracováním závěrečného protokolu projednán s vrcholným vedením každého kontrolovaného útvaru a byly stanoveny úkoly vedoucí ke zlepšení práce kontrolované součásti. Následné prověrky byly zpravidla u kontrolovaného útvaru prováděny následující rok s cílem ověřit, zda a jak byly splněny přijaté závěry a stanovené úkoly z komplexní prověrky. Dalším druhem kontrol byly dílčí prověrky, zaměřené na kontrolu vybraného úseku práce nebo na plnění některých specifických úkolů včetně dodržování právních hledisek při jejich zpracovávání. Dalším opatřením zahrnujícím prvky kontrolní činnosti byla již výše zmíněná metodicko-řídící činnost příslušníků správy, během které byly při metodické pomoci kontrolovány postupy výkonných příslušníků, provádějících operativní rozpracování sledovaných konkrétních případů trestné činnosti.

Také zvláštní oddělení, které bylo součástí tohoto systému a mělo v něm své úkoly, totožné s úkoly ostatních pracovišť správy, provádělo kontrolní a metodicko-řídící činnost vůči metodicky řízeným výkonným útvarům. Naše činnost spočívala v nezbytných kontaktech s nimi, podle potřeby uskutečňovaná i formou výjezdů na tato pracoviště. Protože tyto útvary zajišťovaly v součinnosti s ostatními výkonnými složkami kriminální služby pro ně svým způsobem servisní služby, jak to jednou nazval jeden z vysokých náčelníků MV, které spočívaly ve výkonu sledování osob a věcí na základě písemného požadavku od vyžadujících útvarů v rámci operativního rozpracování, prováděného důsledně v souladu s interními právními normami. Tyto právní normy, nazývané směrnice, byly vytvářeny v souladu se zákonem o SNB a dalšími právními normami vyšší právní síly a určovaly přesně postupy operativních pracovníků (příslušníků kriminální služby), jak mohou a mají výkon sledování osob a věcí používat a vyžadovat. Specializované útvary pak prováděly výkon služby v souladu s interními právními normami vydávanými a upravujícími jejich služební činnost. Na zpracovávání a vydávání těchto interních norem se formou připomínek podílelo i naše zvláštní oddělení, které mělo za úkol důsledně kontrolovat u metodicky řízených útvarů jejich dodržování. K tomu byly zaměřeny naše plánované prověrky a jiné metodicko-řídící výjezdy, jejichž obsahem bylo zkoumání, zda požadavky ze strany kriminální služby odpovídají těmto předpisům a jakým způsobem a s jakým výsledkem byly ze strany specializovaných útvarů provedeny. Informace získané v průběhu sledování osob a věcí podléhaly režimu přísného utajení a s jako takovými s nimi muselo být nakládáno. Proto se kontroly zaměřovaly i na způsob dalšího pracování s těmito informacemi zejména ze strany vyžadujících útvarů kriminální služby. Neodmyslitelnou součástí těchto kontrol byl i rozbor statistických ukazatelů, dokládající pracovní vytíženost, o kterých budu hovořit dále. Kromě kontroly výkonu služby bylo našim úkolem zjišťovat úroveň speciálního technického vybavení metodicky řízených útvarů, protože jejich služební činnost byla na nich podstatným způsobem závislá. Problémy v této oblasti jsme řešili se zásobovacími útvary Českého i Federálního ministerstva vnitra. Pro příslušníky specializovaných útvarů se například podařilo zajistit dodávku vybraných typů zbraní, kterými byly pětiranné kolty s krátkou hlavní a kterými jsme byli vyzbrojeni i my na zvláštním oddělení.

Výkonní pracovníci těchto specializovaných útvarů, i když to byli příslušníci VB, prováděli svou službu výhradně v civilním oděvu a protože jejich činnost podléhala přísnému utajení, neměli povolení se stýkat s ostatními příslušníky a ani se jako příslušníci VB nikomu prokazovat, vyjma v mimořádných, předem stanovených případech. Tomu odpovídala i jejich služební příprava ve specializovaných neveřejných školách MV, zajišťovaná pro ně ve spolupráci s obdobnými složkami Federálního ministerstva vnitra. Zvláštní oddělení pak každoročně zajišťovalo pro okruh výkonných pracovníků, vybraných z celé České republiky metodické zaměstnání, které se zpravidla uskutečňovalo v některém vybraném tehdejším rekreačním zařízení MV bez toho, aby jeho personál byl informován o tom, jací příslušníci a ze kterých útvarů VB budou na tomto školení přítomni. Naším úkolem bylo předběžně projednat termín a ostatní podmínky těchto služebních srazů, což mimo jiné znamenalo osobně navštívit zvolené zařízení a s jeho náčelníkem projednat organizační záležitosti. Vzpomínám si, že jsem nedlouho po svém nástupu na zvláštní oddělení odjel se svým náčelníkem k jednání do jednoho takového zařízení, kde jsem se mimo jiného setkal s jedním z našich bývalých mladších učitelů Vysoké školy SNB, který přednášel a zkoušel problematiku veřejnobezpečnostní činnosti a byl jakýmsi nepsaným třídním učitelem naší studijní skupiny. Domníval jsem se, že je zde na rekreačním pobytu, což mi zprvu nevyvracel, ale později mi sdělil, že na VŠ SNB již skončil a že je v tomto zařízení na stáži, protože by zde měl převzít funkci jeho náčelníka, jak se také později stalo. Působil zde nějakou dobu a pak jsem se dozvěděl, že byl ustanoven do funkce ředitele třetí fakulty VŠ SNB v Jihomoravském kraji. Společně s ním tam nastoupil i jeden z našich spolužáků jako jeden z učitelů na této škole.

Na těchto školeních byli svolaní účastníci seznamováni se stavem objasňování trestné činnosti na území republiky, byli upozorňováni na nové formy trestné činnosti jak po obecné, tak i po hospodářské linii a s novými technickými prostředky, které mohli při výkonu své služby používat. Současně byla tato setkání zaměřena na vzájemné poznání účastníků tohoto školení, mající význam při provádění součinnostních akcí vyžadujících buď nasazení většího množství příslušníků do jedné akce, nebo při předávání ke sledování osoby nebo věci pohybující se na teritoriu dvou a více krajů. Zvláštní oddělení mělo v tomto směru zajišťovat koordinaci těchto mimořádných akcí zpravidla formou naší osobní účastí při jejich provádění. Pro mne, který za sebou na rozdíl od mých kolegů neměl předchozí praxi v některém takovém útvaru, to znamenalo se seznámit a nastudovat formy a metody činnosti používané těmito specializovanými útvary při svém výkonu služby. Jedním z rozhodnutí, které mi v tomto ohledu bylo nápomocno, bylo to, že jsme se rozhodli jako jiná pracoviště správy zpracovat metodickou příručku, popisující činnost specializovaných útvarů při výkonu služby, používané formy a metody při různých okolnostech, se kterými se jejich příslušníci setkávali a používání přidělených technických prostředků. Odpovědnost za její vyhotovení jsem měl já a její obsah jsem zpracovával ve spolupráci s mými kolegy a na základě podkladů vyžádaných a získaných od jednotlivých specializovaných útvarů. Výsledkem byl asi stostránkový elaborát určený především pro nové příslušníky, kterým měl sloužit k prvotnímu seznámení s tím, co budou vykonávat, současně byl ale určen i pro služebně starší pracovníky k tomu, aby si znovu vybavili své vědomosti dříve získané ve školních zařízeních. Její tisk z důvodu utajení zajišťovala tiskárna Ministerstva vnitra a distribuci podle rozdělovníku zajišťovalo zvláštní oddělení. Tuto metodickou příručku, která byla základní pomůckou pro provádění zdokonalovacího školení a byla schválena vedením správy, obdržely všechny námi metodicky řízené útvary v potřebném množství a já jsem se tímto způsobem seznámil dopodrobna se všemi aspekty, které si tato služba vyžadovala. Ze strany zejména náčelníků výkonných útvarů byl tento počin přijat celkem příznivě, protože dostali do rukou studijní materiál, kterým mohli ovlivňovat úroveň vzdělání svých, zejména nově nastoupivších podřízených.

Kromě metodicko-řídící a kontrolní činnosti ve vztahu k výkonným útvarům jsme na zvláštním oddělení pravidelně zpracovávali roční celorepublikové statistické výkazy, ze kterých bylo zřejmé, jak byly tyto jednotlivé útvary pracovně vytíženy, kolik bylo zpracováno žádostí od vyžadujících útvarů, s jakým výsledkem a jak a kolikrát byly použity technické prostředky. Z těchto výkazů bylo možné vyvodit, jaký byl jejich podíl na odhalování zejména závažné a organizované trestné činnosti, zároveň bylo možné zjistit pracovní vytížení příslušníků těchto útvarů s ohledem na délku trvání a složitost prováděných akcí. Dalším zásadním materiálem bylo zpracovávání podkladů pro vystoupení náčelníka zvláštního oddělení na pravidelných jednáních štábu náčelníka správy, kde byly řešeny hlavní otázky a problémy výkonu kriminální služby v celé České republice. Zároveň jsme udržovali kontakt s obdobným pracovištěm Slovenské republiky, při kterých jsme řešili zejména součinnostní vztahy při výkonu sledování, které přesahovalo hranice obou republik, organizovali jsme společné porady a společná školení výkonných pracovníků včetně výměny zkušeností z organizování a provádění výkonu služby. A jak jsem již uvedl, podíleli jsme se i na normotvorné činnosti správy při zpracovávání podkladů pro vydávání interních aktů řízení. Pravidelně jsme svolávali porady náčelníků specializovaných útvarů, na kterých se hodnotila úroveň jejich velení směrem k podřízeným pracovníkům, kvalita a úroveň plnění úkonů vyžadovaných ostatními kriminalisty, probíralo se i přísné dodržování konspirace práce jak při výkonu služby, tak i v souvislosti s utajovanou činností na pracovištích těchto útvarů. K řešení některých závažných otázek spojených s výkonem služby byli na tyto porady zváni příslušní rezortní i mimorezortní funkcionáři, jejichž prostřednictvím jsme mohli zajišťovat odpovídající podmínky nezbytné k výkonu služby. Jedním takovým účastníkem, který byl pozván na jednu z těchto porad, byl tehdejší vojenský generální prokurátor, se kterým jsme jednali ve věci postihů služebních řidičů, kteří v průběhu prováděné akce způsobili dopravní nehodu s těžším následkem. Cílem tohoto jednání bylo dosáhnout stavu, aby vojenští prokurátoři a vojenští soudci při vyšetřování takových skutků přihlíželi k tomu, že k nim došlo v souvislosti s náročností prováděných akcí, kdy byli řidiči úkolováni a vedeni k tomu, aby za všech možných okolností splnili jejich požadovaný cíl.

Jak jsem již uvedl, na zvláštním oddělení nás bylo celkem pět příslušníků včetně našeho náčelníka. Kromě mne ostatní čtyři měli za sebou praktický výkon služby u specializovaných útvarů, a proto perfektně znali veškerou problematiku a jejich úlohu v systému kriminální služby. Zejména dva z nich, i když bez vysokoškolského vzdělání, měli dostatek zkušeností a znalostí, aby mohli odpovědně řídit výkon služby na tomto úseku. Zvláště jeden z nich byl vynikající stylistik, který dovedl mistrně s potřebnou erudicí zpracovávat rozhodující písemnosti pro vedení správy nebo i pro další rezortní i mimorezortní instituce. Zásadně je zpracovával jako koncepty a psal je tužkou a po jejich vypracování je nechával nám mladším přepisovat na psacím stroji. Když jsem se ho jednou ptal, proč je nepíše rovnou na stroji, tak se mi svěřil, že ještě v době, kdy byl po určitou dobu zařazen na okresním oddělení VB, vyslýchal jednoho inženýra na zápis o výpovědi k jakémusi případu jako zúčasněnou osobu. Po jeho skončení mu nechal tento zápis přečíst a podepsat. Pan inženýr beze slova s perem v ruce začal číst text a zároveň v něm opravoval všechny gramatické chyby a hlavně překlepy, kterých se můj kolega dopustil. Poté zápis podepsal. Jak mi můj spolupracovník řekl, cítil se při tomto jednání velmi stísněně a od té doby k psacímu stroji nikdy nesedl.

Někdy koncem osmdesátého prvního roku jsem začal uvažovat o tom, že bych se mohl pokusit o složení rigorózní zkoušky a získat tak titul doktora práv. Již předtím jsem věděl, že tuto zkoušku jsem se mohl pokusit vykonat buď na Vysoké škole SNB, která byla ze zákona oprávněna tyto zkoušky provádět a po jejím úspěšném složení udělovat tento titul. Druhou možností bylo, že na základě dohody uzavřené mezi Univerzitou Karlovou a Vysokou školou SNB mohl její absolvent složit tuto zkoušku na jedné ze dvou kateder právnické fakulty. Byly to katedra trestního nebo správního práva, které byly pro absolventy Vysoké školy SNB přístupné. Já jsem se rozhodl po zvážení všech okolností a s přihlédnutím k významu Univerzity Karlovy přihlásit se k vykonání rigorózní zkoušky na její právnické fakultě. Na mou podanou písemnou žádost mi v lednu osmdesátého druhého roku odpověděl tehdejší děkan této fakulty, že potvrzuje příjem mé přihlášky ke státní rigorózní zkoušce z předmětů trestního práva a teorie státu a práva. Na základě tohoto potvrzení jsem obdržel souhlas k zapůjčení studijních materiálů z knihovny právnické fakulty UK a začal jsem s přípravou na vykonání této zkoušky. V průběhu této přípravy jsem se několikrát zúčastnil na konzultacích u profesorů z obou kateder, před kterými jsem měl rigorózní zkoušku vykonat. Během jedné této konzultace jsem se na právnické fakultě potkal se svým bývalým kolegou Gustou, se kterým jsem jednu dobu společně sloužil u Pohotovostní jednotky, a o kterém jsem se zmínil již dříve. Bylo to nečekané setkání a já jsem se od něho dozvěděl, že se přišel přihlásit ke studiu na právnické fakultě, kde chtěl vystudovat. Sdělil mi, že už u MV neslouží, ale že je zaměstnán na jednom ministerstvu jako referent. Později jsme spolu poseděli a hovořili jsme každý o svých životních osudech po dobu, co jsme se vzájemně neviděli. Já jsem potom ještě několikrát v průběhu konzultací navštívil právnickou fakultu a nakonec jsem obdržel od paní univerzitní profesorky docentky, JUDr. Dagmar Císařové, předsedkyně komise pro státní rigorózní zkoušky vyrozumění o termínu této zkoušky v dubnu osmdesátého druhého roku. Paní docentka Císařová dlouhodobě náleží mezi nejvýznamnější české právníky v oboru trestního práva a pro své výjimečné odborné kvality je uznávána právnickou veřejností v tuzemsku i v zahraničí. Během svého působení na Právnické fakultě UK vychovala a vzdělala v trestním právu mnoho mladých adeptů právnické profese a také významně přispěla k rozvoji právnického povolání mnoha odbornými a vědeckými pracemi.

Ve stanoveném dni jsem se dostavil k jejímu složení před tříčlennou komisí, které předsedala paní docentka a kromě ní zde byla profesorka z katedry teorie státu a práva a třetím členem byl předseda trestního kolegia Městského soudu z Prahy. Kromě mne byli k této zkoušce přijati další dva žadatelé, z nichž jeden byl studentem právnické fakulty UK a druhý byl příslušníkem MV, který vystudoval právnickou školu v Sovětském Svazu a na základě recipročního uznání jeho studia byl také přijat k této zkoušce. Při zkoušce nám byly kladeny otázky z teorie státu a práva a z trestního práva. Součástí měla být i zkouška z marxismu-leninismu, ale tu skládal pouze student z právnické fakulty, nám dvěma byly započteny státní zkoušky z tohoto předmětu, vykonané na našich školách. Po skončení této zkoušky, během které nám kladl otázky i předseda trestního kolegia, jsme byli krátce na to vyrozuměni o jejím výsledku. Musím říci, že mi tato zkouška dala zabrat, protože jsem musel odpovídat i na velice odborné dotazy. Čekal jsem na chodbě, kam mi přišla paní docentka sdělit, že jsem tuto zkoušku úspěšně složil, což mne nesmírně potěšilo. Kromě mne se přihlásila ke složení rigorózní zkoušky na této právnické fakultě řada mých bývalých spolužáků z Vysoké školy SNB, kteří usilovali se střídavými úspěchy o získání titulu doktora práv tak jako já. Řada z nich tuto zkoušku udělala, bylo však několik, kteří toto štěstí neměli a u zkoušky neuspěli a o její opakování se nepokusili. Já jsem v dalším období čekal na sdělení termínu, kdy mi bude předán diplom doktora práv. K předání diplomu jsem byl společně s nejbližšími příbuznými pozván v červnu téhož roku do velké auly Karolina v Praze 1, kam jsem se dostavil a zařadil se mezi další, kteří úspěšně složili tuto zkoušku. Organizátor této akce nás seřadil tak, abychom mohli převzít diplomy v červených tubách bez toho, že bychom se hned na místě měli přesvědčit, zda máme každý svůj. Byli jsme v tomto směru poučení, že případná výměna diplomů se uskuteční až po skončení slavnostního ceremoniálu. Při zahájení jsme byli společně uvedeni do velké auly před zástupce právnické fakulty sedící na vyvýšeném místě, z nichž každý měl oblečené slavnostní roucho včetně odznaků fakulty. Před nimi stáli dva pedelové, kteří drželi insignie, na které jsme měli přísahat. Slavnostní zasedání zahájil promotor, který přečetl latinsky promoční slib doktora práv a vyzval nás ke složení slibu vyplývajícího z udělení tohoto titulu. Poté jsme každý jednotlivě přistupovali k jednomu z pedelů a s dvěma prsty přiloženými na insignii jsme pronesli latinsky slib „spondeo ec policeor“ (česky: „slavnostně slibuji“) a obdrželi jsme tubu s diplomem, vypracovaném na ručně zhotoveném papíru. Na Správě kriminální služby jsem oznámil získání titulu doktora práv a vyrozuměl jsem kádrové a personální oddělení. Od této doby jsem mohl titul doktora práv ve výkonu služby používat.

Při příležitosti svého úspěšného ukončení rigorózní zkoušky a udělení titulu doktora práv jsem si nechal natisknout oznámení, která jsem rozeslal svým nejbližším příbuzným a zejména bývalým spolužákům ze studijní skupiny. Řada z nich mi odpověděla a blahopřála k udělení titulu. Při té příležitosti jsem si vzpomněl na Járu a poslal mu jedno oznámení, abych se mu připomenul. Zjištění jeho adresy pro mne nebylo žádným problémem a tak mu to oznámení bylo doručeno. Reagoval na to tak, že mi poslal pohled, ve kterém mi jednak vyslovil svůj obdiv nad tím, že se mi podařilo vystudovat a zároveň mě a mou ženu pozval na návštěvu v jeho tehdejším bytě v Praze 1 na Starém Městě. Zde jsme se setkali i s jeho manželkou, se kterou jsme já i moje žena již znali z doby, kdy se Jára s ní seznámil, a dozvěděli jsme se, že spolu mají jednoho syna. Současně s nimi v tomto bytě žila i matka Járy, se kterou jsme se rovněž přivítali. Jára mi poblahopřál k mému studijnímu výsledku, a protože se stále věnoval svému koníčku, malování obrazů, slíbil mi, že mi namaluje obraz. Domluvili jsme se, že by jeho motivem měla být atmosféra Karlína z doby našeho mládí, kde jsme spolu vyrůstali a Jára mi namaloval obraz, zachycující okolí kolem Negrelliho viaduktu poblíž domu, kde se narodil, a nakreslil v něm i modrý poštovní vůz tažený koněm, který jsme my všichni kamarádi, kteří jsme se v těchto místech často pohybovali, dobře znali a vozili jsme se vzadu na jeho zadním stupátku. Po této návštěvě jsem se s Járou začal často scházet a povídali jsme si o době, po kterou jsme se spolu neviděli. Jednou mi oznámil, že se bude rozvádět a že tedy potřebuje třípokojový byt, ve kterém bydlel, vyměnit za dva jiné byty, jeden třípokojový, v němž chtěl bydlet spolu s matkou a se svou novou známostí, a druhý byt nejméně dvoupokojový pro bývalou ženu se synem. Pomyslel jsem si, že je to těžko realizovatelné přání, pokud jde o tuto výměnu, ale vyvedl mě z mého omylu, protože měl více jak deset zájemců o tuto směnu. Důvodem bylo to, že byt, který dosud užíval, byl v atraktivním prostředí Starého Města nedaleko Staroměstského náměstí, a proto byl o něho takový zájem. Krátce na to mi telefonicky zavolal, že jednal o výměně s jedním inženýrem a jeho manželkou, přičemž se mu po chvíli zdálo, že tohoto inženýra odněkud zná, i když mu jeho jméno nic neříkalo. Během dalšího rozhovoru s ním to nevydržel a přímo se ho na tuto možnost zeptal. Pan inženýr se po tomto dotazu najednou zarazil, a i když spolu předtím v pohodě jednali, tuto možnost kategoricky odmítl, ačkoliv se jeho manželka snažila mu připomenout, kde by se mohli potkat. Poté z bytu okamžitě odešli s tím, že si výměnu ještě rozmyslí. Járovi to tkvělo neustále v mysli a požádal mne, zda bych mu v tomto směru nemohl pomoci. Zeptal jsem se ho, koho mu připomínal a on mi řekl, že jednoho svého bývalého spolužáka, se kterým osm let chodil do základní školy a řekl mi jeho jméno. Já jsem si vzpomněl, že tento spolužák skutečně s Járou chodil do jedné, vedlejší třídy a já jsem se s ním také často setkával. Šlo o hocha, který byl, jak si vzpomínám, značně impulzivní povahy, se kterým jsme se ještě jako školáci jednoho dne šli podívat ke štvanické elektrárně a sešli jsme dolu na plošinu, pod niž proudila voda z elektrárenských turbín. Při pozorování vody a naklánění tento kamarád spadl do odtokového proudu, který ho začal unášet a on začal křičet o pomoc. Naštěstí uměl plavat a proud ho zanesl do zátočiny u břehu, kde bylo málo vody a tak bez újmy na zdraví z vody vylezl. Vzpomněl jsem si na tuto epizodu a zmínil jsem se o ní Járovi s tím, že se pokusím zjistit, zda se jeho podezření zakládá na pravdě. Tehdy jsem mohl některé informace získat z evidence obyvatel, kde se mi podařilo tohoto inženýra ztotožnit a zjistit, že si opravdu nechal změnit původní jméno, které jsme s Járou znali, na nynější. Když jsem tento fakt Járovi sdělil, reagoval na tuto skutečnost spontánně, protože se mu jeho podezření potvrdilo a jenom se divil, proč se k němu onen inženýr nepřihlásil, protože si musel na Járu podle příjmení jistě vzpomenout. Jára mi pak řekl, že mu okamžitě zavolá, aby zjistil důvod tohoto jeho chování. Když jsem po určité době s Járou opět hovořil a ptal se ho, zda tomuto bývalému spolužákovi zavolal, řekl mi, že tuto možnost zvažoval, ale pak od ní upustil, protože ho nechtěl přivést do nejistoty. Zmiňuji tuto událost proto, abych Járovi vyslovil obdiv, že po tolika letech poznal svého spolužáka, byť měl tento změněné své jméno. Mně se později stal podobný případ, kdy jsem byl jednou v Praze na chodníku zastaven starší mě neznámou paní, která vedla malou holčičku, zřejmě vnučku a chtěla potvrdit, zda souhlasí to, jak mne oslovila mým jménem. Když jsem udiven přisvědčil, že jsem to já, řekla mi, že je má bývalá spolužačka ze základní školy. Bohužel, já jsem si jí po těch letech nedovedl ve své mysli vybavit a rozloučil jsem se s ní bez dalšího rozhovoru. S Járou jsem se dál scházel a při svých společných rozhovorech jsme často vzpomínali i na našeho kamaráda Petra, o kterém jsme kromě toho, že měl žít někde v Holandsku, nic bližšího nevěděli a přemýšleli jsme o tom, jak se s ním zkontaktovat. Já, protože jsem byl vázán zákazem styku s emigranty, jsem požádal Járu, zda by se o to mohl pokusit on. Jára mi však sdělil, že pracuje v zaměstnání, které mu také znemožňuje tyto kontakty se zahraničím uskutečňovat a tak jsme od svého záměru museli ustoupit.

Během svého působení na správě jsem se občas pohyboval po ulicích v jejím okolí a zde jsem se někdy setkal se svými bývalými známými a se svými spolupracovníky z doby, kdy jsem ještě pracoval ve svém bývalém zaměstnání, nebo jsem potkával i některé příslušníky, se kterými jsem sloužil u Pohotovostní jednotky. Setkal jsem se zde po letech náhodou se svým předchozím starším spolupracovníkem klempířem, bývalým bankovním úředníkem, se kterým jsem před lety ještě jako mladý dělník pracoval v klempířské partě. Na to, že byl o hodně starší než já, tak se těšil dobrému zdraví a spolu jsme zavzpomínali na své bývalé kolegy a na společně prožité pracovní dny při práci na střechách domů. Také jsem se setkal s dalším svým dřívějším spolupracovníkem klempířem Jardou, kterého jsem po mém návratu z vojenské základní služby tehdy hluboce rozladil tím, že jsem nesplnil jeho očekávání v tom, že budeme po skončení této služby zase spolu jako klempíři pracovat v jedné partě. V době mého studia na střední škole jsem s tímto Jardou, který zůstal klempířskému řemeslu věrný, dojednal opravu střechy na rodinném domku pro jednoho z mých tehdejších spolužáků ze střední školy. O tom jsem se již zmínil v jedné z předchozích kapitol. S tímto mým bývalým spolužákem jsem znovu potkal při svém prvním lázeňském pobytu v Mariánských lázních a později jsem se s ním setkával, protože byl jako příslušník zařazen na nedalekou Správu hlavního města Prahy a Středočeského kraje. Další setkání se týkalo jednoho z mých velitelů vozu ještě u Pohotovostní jednotky a také příslušníka, který s námi byl s námi členem autohlídky. Oba, jak jsem se již dříve zmínil, byli jako bývalí aktivní sportovci v té době odveleni od Pohotovostní jednotky a zařazeni k jednotce MV zajišťující ochranu letecké dopravy před únosci letadel. Jak jsem se dozvěděl, oba svou činnost u této jednotky později ukončili, ale k Pohotovostní jednotce se již nevrátili. Bývalý judista se stal tělovýchovným instruktorem u nově vznikajících zásahových jednotek a velitel vozu, bývalý zájemce o řeckořímský zápas, přešel jako referent k jedné ze správ Státní bezpečnosti. S ním jsem se po určité době znovu setkal za dramatických okolností, které zejména pro něho byly velmi deprimující.

Při své činnosti na zvláštním oddělení jsem se podílel s ostatními na plánované metodicko-řídící a kontrolní činnosti u výkonných útvarů na krajských správách. Jednou z těchto kontrolních akcí byla mimořádná ministerská komplexní prověrka, která měla být vykonána za účasti specialistů z Federálního a Českého ministerstva vnitra na Krajské správě SNB v Ostravě pod vedením 1. náměstka federálního ministra vnitra. Do této akce měli být také zařazeni vybrání specialisté z odborů Správy kriminální služby i z našeho zvláštního oddělení. Rozhodnutím mého náčelníka jsem byl do této prověrky zařazen já a jeden z mých starších spolupracovníků. Protože celý kontrolní útvar byl asi šedesátičlenný, rozhodl náměstek, že budou všichni kontrolující přepraveni do Ostravy letecky, aby se omezil počet služebních vozidel, se kterými by kontrolující na místo prověrky museli jet. K letecké přepravě bylo využito proudové letadlo letky FMV, díky kterému jsme byli v Ostravě za čtyřicet pět minut. Pro mne to byl nevšední zážitek, protože já i můj kolega jsme prvně letěli letadlem. Naše kontrolní činnost byla zaměřena na výkon služby našeho specializovaného pracoviště ve vztahu ke kriminálním pracovištím v rámci kraje při plnění jejich požadavků a na to, jaké má podmínky pro svou práci. Za tím účelem jsme vyjížděli spolu s náčelníkem kontrolovaného útvaru na jednotlivá okresní oddělení VB v Severomoravském kraji, kde jsme jednali s vedoucími pracovníky výkonných kriminálních útvarů, abychom zjistili, zda specializované pracoviště plní přesně jejich žádosti a jaká je úroveň vztahů mezi nimi, případně jaké nedostatky a problémy se v této spolupráci vyskytují. Během těchto jednání jsem se na těchto odděleních potkával s některými svými bývalými spolužáky z vysoké školy, kteří byli překvapeni, že jsem členem ministerské prověrky, ale pak jsme si vždy spolu pohovořili o všem, co se s nimi po ukončení školy stalo a kam byli zařazeni. Z těchto kontrolních akcí jsme potom s kolegou zpracovali konečnou zprávu s návrhy na opatření, která byla přílohou závěrečné zprávy z celé prověrky, a po jejím skončení jsme se opět letecky vrátili do Prahy. Další z mnoha prověrkových akcí, které jsme u specializovaných útvarů provedli, byla komplexní prověrka v Jihomoravském kraji, kterou vedl můj přímý nadřízený a účastnil jsem se jí i já. Kromě toho byl v naší kontrolní skupině ještě jeden z mých starších spolupracovníků. Program této prověrky měl obdobné zaměření jako ta ministerská, protože jsme opět prověřovali součinnost s pracovišti kriminální služby, ale současně nás zajímala výslednost práce a problémy s ní související. Při návštěvách jednotlivých okresních oddělení jsme byli seznámeni s příslušníkem jednoho místního kriminálního útvaru, který projevil zájem o službu v našem oddělení na správě a krátce na to byl také k nám přeložen. Po svém nástupu byl pověřen úkoly souvisejícími se zajišťováním potřebných technických prostředků pro přímý výkon služby u specializovaných útvarů, které jsme metodicky řídili.

Rozhodnutím náčelníka správy bylo na Správě kriminální služby zahájeno soutěžní hnutí takzvaných Brigád socialistické práce, do kterého byli zapojeni všichni příslušníci s cílem příznivě ovlivňovat dosahování vyšší výkonnosti v odhalování trestné činnosti na úseku celé kriminální služby zejména zintenzivněním metodicko-řídící a kontrolní činností ve vztahu k výkonným kriminálním útvarům. Nám všem ze zvláštního oddělení, kteří jsme pochopitelně byli do této soutěže zapojeni, posléze náčelník správy udělil čestný odznak „Vzorný kolektiv SNB III. stupně“. Já jsem během doby svého zařazení u Správy kriminální služby byl rozhodnutím náčelníka správy dvakrát mimořádně povýšen až do hodnosti podplukovníka ve zkrácené lhůtě. Postupně mi byl rozhodnutím prvního náměstka ministra vnitra udělen odznak „Vzorný příslušník VB“ a ministr vnitra mi udělil „Čestný odznak SNB“. Na správě jsme se všichni povinně zúčastňovali pravidelných stranických a politických školení organizovaných Správou politickovýchovné a kádrové práce, která pro tyto účely pořizovala studijní materiály. Jejich obsah byl podkladem pro přednášky, které zpracovávali a posléze přednášeli určení příslušníci z naší správy, kteří v těchto případech plnili úlohu lektorů. I mě několikrát tato povinnost potkala s ohledem na mé vzdělání získané při studiu marxismu-leninismu na VŠ SNB.

Chtěl bych se ještě zmínit ještě o některých dalších událostech, které jsem během svého působení na správě prožil. Krátce po skončení studia na VŠ SNB a při svém nástupu na správu jsem se po několika letech opět setkal s Karlem, se svým bývalým posledním velitelem vozu, se kterým jsem jako řidič služebního vozidla jezdil v čase svého působení u Pohotovostní jednotky. Karel byl po mém odchodu sám zařazen mezi řidiče a později tak jako já od Pohotovostní jednotky také odešel a byl ve funkci služebního řidiče zařazen k dopravnímu oddílu Městské správy. V době, kdy jsme se opět setkali, on právě dálkově studoval střední odbornou školu pro příslušníky a měl skládat závěrečnou zkoušku z marxismu-leninismu a z kriminalistiky. Požádal mne tehdy o konzultace, aby získal potřebné vědomosti a na jejich základě se mu podařilo tyto zkoušky úspěšně složit. Naše vzájemné kontakty byly poté stále častější a vyvrcholily později společnými dovolenými, které jsme spolu prožívali i s našimi rodinami na Šumavě, což byla Karlova oblíbená destinace, kam se neustále rád vracel. Místem, které nejraději navštěvoval, byl známý autokempink Annín nedaleko města Sušice, kam každoročně jezdil a pronajímal si zde bungalov. Poté, co jsme se spolu zase začali stýkat, pozval mne a mou rodinu několikrát k pobytu v tomto zařízení, odkud jsme pravidelně vyráželi se svými auty do okolí a tak jsem začal s rodinou poznávat šumavský kraj, který si moje manželka zamilovala. Navštívili jsme s ním některá známá šumavská místa, například městečka Srní, Kašperské Hory s hradem Kašperkem, Rejštejn. Poznali jsme Kvildu a Horskou Kvildu, Antigl, Čeňkovu pilu. Prošli jsme Borovou Ladu s Chalupářskou slatí a Modravu, kde začínalo hraniční pásmo, které bylo pro návštěvníky Šumavy tehdy nepřístupné. Po devadesátém roce bylo pak možné navštívit dříve uzavřená místa, například z Modravy cestou až na státní hranici. Otevřel se přístup i do obce Prášily, odkud je možné se dostat k Prášilskému jezeru, prošli jsme se kolem Tetovského průplavu, podívali jsme se i k pramenům Vltavy. Později jsme navštívili i Boubínský prales a jeho okolí. Na Šumavě jsme prožili několik dovolených a později jsme se sem s manželkou vraceli. Mimo těchto dovolenkových pobytů na Šumavě jsme mohli občas využít nabídku na rekreační pobyt v některém z rekreačních zařízení MV, které byly zřízeny v některých vybraných lokalitách České ale i Slovenské republiky. Tímto způsobem jsme navštívili mimo již zmíněné Plané nad Lužnicí ještě Červenou nad Vltavou, Staré Město na Moravě, Českou Kubici a další rekreační zařízení. Dokonce se mi podařilo získat poukaz do rekreačního zařízení MV v Tatranské Lomnici na Slovensku, kde jsme mohli obdivovat Vysoké Tatry a jejich okolí. Po devadesátém roce jsme spolu s vnučkou strávili čtrnáct dní opět v Červené nad Vltavou, kde však byl již zaveden hotelový režim s hotelovými cenami. Stejná situace nás čekala v původním zařízení MV u Kašperských Hor, rovněž za hotelové ceny. Několik svých dovolených jsme později prožili i s rodiči našeho zetě, se kterými jsme si od Čedoku pronajímali rekreační chaty nebo chalupy, které nám sloužily jako ubytovací základny, odkud jsme auty vyráželi na poznávací výlety do jejich okolí. Poznali jsme tak další místa v České republice, ale vypravili jsme se i na Slovensko. O naší společné dovolené v Severomoravském kraji jsem se již zmínil v předchozí kapitole, když jsem popisoval návštěvu míst, kde jsem vykonával vojenskou základní službu. Dá se říci, že jsem spolu s rodinou tímto způsobem poznal větší část naší republiky a navštívili jsme celou řadu památek a přírodních útvarů.

Po skončení studia na VŠ SNB, když jsem se opět zařadil do přímého výkonu služby, jsem zjistil, že s ohledem na dosažený věk se mne týkala možnost každoročně nad rámec své řádné dovolené využívat ještě dalších čtrnáct dní ke své rehabilitaci. Tyto rehabilitace mohly mít buď pracovní, nebo léčebnou formu, kdy pracovní spočívala v tom, že v prvním týdnu rehabilitující příslušník pracoval v některém z objektů MV, zpravidla rekreačních po letní sezóně, a druhý týden měl osobní volno. Pokud chtěl provádět v této době opravu svého rodinného domu nebo rekreačního objektu, mohl celých čtrnáct dní použít k těmto účelům. Zdravotní rehabilitace spočívala v tom, že její uživatel strávil zpravidla celých čtrnáct dní v některém z lázeňských objektů MV, kde si odbýval příslušnou lázeňskou léčbu s ohledem na jeho zdravotní stav. Mě služební lékař s ohledem na můj zdravotní stav doporučil zdravotní rehabilitace a tak jsem byl každý rok v některých lázeňských místech, kde mělo MV svou léčebnu. Moje první zdravotní rehabilitace se uskutečnila v Mariánských lázních, kde jsem se potkal, jak jsem již uvedl, s jedním z bývalých spolužáků Střední školy pro pracující. Můj čtrnáctidenní pobyt zde ale nebyl pro mne očekávaným přínosem. Protože jsem lázně navštívil poprvé v životě, bylo to koncem října začátkem listopadu, doplatil jsem na to, že jsem vždy po koupeli hned vyběhl na ulici, a i když jsem byl teple oblečen, tak jsem koncem prvého týdne onemocněl chřipkou a tím má léčba prakticky skončila. Zbytek rehabilitace jsem strávil na pokoji a v léčení jsem pokračoval i po návratu domů. Neuvědomil jsem si tehdy, že po jakékoliv léčebné kúře je nutno nejméně hodinu „vychladnout“ a až po té době vyjít ven z budovy. Další svou rehabilitaci v příštím roce jsem prožil ve Františkových lázních, kde jsem si již dával pozor na své zdraví. Františkovy lázně jsem navštívil ještě dvakrát a kromě léčby jsem chodil na vycházky do okolí a zajížděl do blízkého Chebu. Zde jsem navštívil zejména Špalíček v severní části náměstí Krále Jiřího z Poděbrad. Jedná se o unikátní komplex jedenácti středověkých kupeckých domů ze 14. století. Podíval jsem se i do Chebského hradu, který vznikl románskou přestavbou původního kamenného hradu na císařskou falc (opevněné sídlo panovníků) na popud císaře Friedricha Barbarossy na konci 12. století. Do dnešních dnů se zachovala Černá věž, unikátní kaple a torzo hradního paláce a hradby. Podnikl jsem cestu k prohlídce Rezervace SOOS, což je rozsáhlý pozůstatek poslední sopečné činnosti na našem území, který se nachází asi 5 km od Františkových Lázní. Název SOOS vznikl zkomolením německého slova „moos“ – mech, bažina. V rezervace je severní hluboké rašeliniště a jižní mělké jezero s mnohými minerálními prameny a mofetami, tzv. bahenními sopkami.

Třikrát jsem byl dokonce vyslán do Bardejovských Kúpelí, které jsou asi šest kilometrů severně od centra města Bardejova ve východním Slovensku. Pobyt v těchto slovenských lázních byl stanoven na dobu tří týdnů, což pro mne znamenalo doplnit tuto čtrnáctidenní rehabilitaci jedním týdnem ze své řádné dovolené. Přesto jsem do těchto lázní, které byly označovány jako slovenské Karlovy Vary, jezdil rád, přestože byly poměrně daleko od mého bydliště a na cestě do nich jsem vždy strávil několik hodin. Prostředí v těchto lázních, vzdálených městskému ruchu, bylo vždy příznivé a pobyt v nich mi dost pomohl. Během pobytu jsem s kolegou, který byl rovněž na rehabilitaci, vystoupal až k areálu vysílače na vrcholku Stebnícké Magury (900 m), v lázních jsme navštívili místní skanzen, do kterého bylo přeneseno dvacet osm nejrůznějších staveb lidové architektury z Horního Šariše a vydali jsme se i na návštěvu zříceniny hradu Zborova nedaleko Bardejovských lázní, která se tyčí nad levým břehem Kamence. Jednou jsem se zase s kolegou, se kterým jsem byl společně ubytován, šel projít po silnici směrem k osadě Zborov. Po chvíli jsme procházeli kolem rozsáhlé skládky komunálního odpadu umístěné vedle této silnice, kde jsme uviděli zde existující romskou, dříve cikánskou osadu sestávající z několika rodin, které zde žily v tomto prostředí v primitivních domcích z vlnitého plechu bez jakéhokoliv sociálního vybavení. Byl to pro nás šokující poznatek, jak v těchto podmínkách mohli žít lidé. Rovněž jsme se zúčastnili zájezdu do Svidníku, kde jsme navštívili muzeum dukelské operace a později jsme zajeli i k Dukelskému památníku nedaleko Dukelského průsmyku. Navštěvovali jsme i samotný Bardejov, kde lze nalézt množství památek, není tedy divu, že se jedná o vyhledávané středisko cestovního ruchu. Nejvýznamnější částí města je bezesporu Radniční náměstí. Bardejov je také proslulý svým systémem opevnění, který patří mezi nejdokonalejší v Evropě vůbec. V roce dva tisíce bylo historické centrum města Bardejov spolu s několika místními stavbami zapsáno do Seznamu světového kulturního a přírodního dědictví.

Mezi další lázně, které jsem navštívil, patřily i Luhačovice, kam jsem byl vyslán. Náhodně jsem se při nástupu do autobusu setkal s Petrem, se svým bývalým spolužákem z VŠ SNB, který byl tehdy zařazen u Rudé Hvězdy Praha a rovněž jel do těchto lázní. Společně jsme zde prožili čtrnáct dní, a protože měl každý z nás své vlastní zájmy, tak jsme se většinou potkávali jen v jídelně při společném jídle. Luhačovice jsou lázeňským městem v okrese Zlín ve Zlínském kraji, šestnáct kilometrů jihovýchodně od Zlína a leží na malé říčce jménem Šťávnice. V Luhačovicích jsou čtvrté největší lázně v Česku a největší na Moravě. Léčí se zde především lidé s nemocemi dýchacího ústrojí, trávením a obezitou. Nejznámějším a nejvýznamnějším pramenem Luhačovických lázní je pramen Vincentka. Také zde jsme pořádali celou řadu vycházek, hlavně do okolí přehrady u obce Pozlovice. Jednou mne jeden z mých kolegů (byl to takzvaný „dálkoplaz“, který na svých toulkách navštěvoval významná zvolená místa a do notesu si vždy nechal dát razítko, že na tomto místě byl) přemluvil, abych s ním navštívil nedaleké město Bojkovice, které se nachází asi patnáct kilometrů jihovýchodně od Luhačovic se zámkem Nový Světlov, což byl původně hrad přestavěný na zámek v tudorovském stylu. Vedl mne do Bojkovic po cestách, necestách přes lesy a okraje polí po turistických značkách, které na rozdíl ode mne byl schopen odhalit. V zámku, kde měla být obřadní síň s městským úředníkem, nikdo nebyl a tak se spokojil s razítkem od kuchaře z místní restaurace s názvem zámku.

Nejčastěji jsem ale jezdil do Karlových Varů, kde bylo rezortní lázeňské zařízení umístěno poblíž hlavního, tehdy Gagarinova zřídla. Při těchto lázeňských pobytech jsme kromě léčebných procedur s kolegy, nebo i já sám, pořádali vycházky do okolí lázní, kde jsme se setkávali s celou řadou pozoruhodností. Mohu říci, že všechny tyto zdravotní pobyty měly příznivý vliv na můj zdravotní stav, na kterém se již postupně začínalo projevovat určité opotřebování, ke kterému jsem dospěl během své celoživotní služby. Před odchodem do důchodu jsem si ještě vyzkoušel i jednu pracovní rehabilitaci, o kterou jsem požádal místo zdravotního léčení. V jejím průběhu jsem dostal za úkol během týdne v jednom z objektů MV natírat plechovou střechu na vstupní vrátnici. Když jsem na ni začal pracovat, připomněl jsem si svou bývalou profesi, protože jsem poznal, že plechová krytina je díky předchozí špatné údržbě v katastrofálním stavu a potřebovala nutně generální opravu či spíše výměnu. Když jsem to oznámil správci, tak se šel podívat a potvrdil mé zjištění. Snažil se tedy o získání souhlasu k této opravě, ale to se mu nepodařilo. Po chvíli se vrátil s tím, že na opravu nejsou vyčleněny peníze a dal mi pokyn, abych střechu natřel v tom stavu, v jakém byla, což jsem během týdne učinil. Další týden jsem měl volno, které jsem mohl trávit, jako svou dovolenou. Toto byla má první a zároveň poslední pracovní rehabilitace, protože následující rok jsem již splňoval nárok na odchod do důchodu a v tomto roce jsem již na jakoukoliv rehabilitaci neměl nárok.

Na závěr této kapitoly se ještě vrátím do minulosti. V osmdesátém prvém roce, kdy jsem po skončení studia na Vysoké škole SNB nastupoval na Správu kriminální služby, zde ještě působila tříčlenná analytická skupina, která měla za úkol spolu s vnitřní skupinou zajišťovat administrativní činnost správy a měla za úkol mimo jiného odpovědně zpracovávat veškeré písemné materiály pro její vedení. Pro sekretariát prvního náměstka ministra vnitra odpovědného za výkon bezpečnostní služby pak průběžně vyhodnocovala stav a úroveň výkonu kriminální služby v celé České republice. V osmdesátém čtvrtém roce v souvislosti s výkonem analytické činnosti uvnitř správy začaly vznikat určité problémy mezi touto analytickou skupinou a vedením správy. Došlo k tomu, že tehdejší vedoucí skupiny pro své přetrvávající služební problémy byl náčelníkem správy z této funkce odvolán a jeho dva spolupracovníci v důsledku toho požádali o přeložení k jiným útvarům. Po jejich odchodu náčelník pověřil výkonem analytické činností na přechodnou dobu dva mladé vysokoškolsky vzdělané kriminalisty z odboru hospodářské kriminality, se kterými se dohodl, že až bude po určité době vytvořena nová analytická skupina, budou se moci vrátit ke svému původnímu zařazení. Doba jejich působení na analytické skupině však ubíhala a vzhledem k tomu že oba pověření analytici vykonávali svou práci odpovědně, náčelník správy nepovažoval za nutné tento stav měnit. Proto se oba příslušníci, kteří došli k názoru, že tuto činnost vykonávají již delší dobu a chtěli se vrátit zpět ke svému původnímu služebnímu zařazení, začali domáhat splnění dohody uzavřené s náčelníkem o době ukončení jejich působení na analytickém úseku. Náčelník se cítil tímto slibem zavázán a začal vybírat nové kandidáty, kteří by je měli nahradit. Do funkce vedoucího této skupiny ustanovil staršího podplukovníka, který dlouhodobě vykonával funkci analytika na úseku obecné kriminality a měl proto potřebné znalosti k tomu, aby mohl vykonávat analytickou činnost v rámci celé správy. Při volbě dalších příslušníků, kteří by přicházeli do úvahy k zařazení do této analytické skupiny, začal náčelník správy uvažovat i o tom, že bych mohl být na tuto funkci zařazen i já. Jak jsem potom zjistil, vedlo ho k tomuto rozhodnutí mimo jiné i to, že jsem byl hlavním zpracovatelem již zmíněné metodické příručky a on se domníval, že bych vzhledem k tomu, jak jsem uspořádal práci na této příručce, mohl náročnou funkci analytika správy dosti dobře zvládnout. Proto, bez mého vědomí začal jednat s mým přímým náčelníkem a ten souhlasil s mým uvolněním ze zvláštního oddělení pro zařazení na funkci analytika správy. Celý tento proces vyvrcholil tím, že si mne náčelník správy předvolal a oficiálně mi nabídl tuto funkci. Já, protože jsem měl zájem dál pracovat na zvláštním oddělení, tak jsem mu toto své stanovisko sdělil a o přijetí této funkce jsem v podstatě vůbec neuvažoval. Náčelník správy mi při osobním pohovoru ale sdělil, že můj přímý nadřízený s tímto přeložením souhlasil a proto je považoval za vyřešené. Mě potom nezbylo nic jiného, než tuto funkci přijmout a začít pracovat jako analytik správy.

– Kapitola třináctá –

Analytikem na
Správě kriminální služby

Tak jsem tedy nastoupil do funkce analytika správy a uvědomil jsem si, že moje další práce na správě bude mít hlavně kancelářský charakter, což znamenalo, že budu celé dny trávit v kanceláři a na služební cesty se budu dostávat jen sporadicky. Postupně jsem se začal seznamovat se všemi úkoly, které vyplývaly z jejího výkonu, a v jejím průběhu jsem zjistil, že tato práce je svým způsobem totožná s tou, kterou jsem vykonával i na zvláštním oddělení, protože každý starší referent specialista správy byl svým způsobem analytikem, který vykonával i analytickou práci v rámci své přidělené služební problematiky. Očekávalo se od něho, že bude schopen vykonávat ty nejsložitější činnosti při odhalování a dokumentaci mimořádně složité trestné činnosti nebo podle potřeby řídit organizační články služby kriminální policie v rámci útvaru policie s působností na celém území republiky. Současně se měl podílet na stanovování směrů rozvoje v činnosti útvarů kriminální služby s působností na celém území České republiky a na stanovování metodiky výkonu této služby. Byl povinen vést příslušnou dokumentaci a být schopen koordinovat a řídit organizační články kriminální služby. Analytická skupina správy se pak měla zabývat hodnocením metod, forem a účinnosti souhrnných opatření uplatňovaných v kriminální službě a podílet se i na tvorbě koncepce bezpečnostní politiky státu. K zapracování do výkonu této mé nové funkce mi pomáhal i jeden z dosavadních analytiků, můj předchůdce, se kterým jsme do doby, než se vrátil na místo svého původního zařazení, po nějakou dobu společně tuto funkci vykonávali. Analytická skupina správy plnila celou řadu úkolů, se kterými jsem se musel spolu se svým novým vedoucím co nejdříve seznámit a pokračovat v jejich plnění, tak aby nedošlo k narušení činnosti celé správy.

Jedním z hlavních úkolů, které jsme museli jako analytici správy plnit, bylo zejména každoroční zpracovávání nového ročního provádějícího plánu činnosti správy, ve kterém měly být rozpracovány hlavní úkoly kriminální služby stanovené bezpečnostním úsekem ministerstva pro následující rok. Tyto úkoly byly vždy závazné pro všechny organizační celky správy, kterými byly odbor obecné a hospodářské kriminality a zvláštní oddělení, které tyto úkoly dále rozpracovávaly do svých dílčích ročních prováděcích plánů. Nezbytnou součástí těchto ročních prováděcích plánů byly potom relativně samostatné plány metodicko-řídící a kontrolní činnosti s hlavními úkoly pro správu i pro všechny její organizační celky. Tyto plány obsahovaly přehled všech druhů kontrolních a metodicko-řídících akcí, které měla správa v průběhu roku uskutečnit. Pro mne jako analytika správy to znamenalo každoročně od všech pracovišť správy vyžádat a soustředit podklady pro zpracování ročního prováděcího plánu na další roční období. Byla to poměrně náročná práce, protože jsem ve spolupráci s vedením správy musel vyžádané materiály vyhodnotit s ohledem na jejich úplnost a návaznost na hlavní úkoly stanovené bezpečnostním úsekem MV. Pokud to bylo nezbytné, ve spolupráci s vedoucími jednotlivých pracovišť správy jsme společně doplňovali a upřesňovali úkoly rozpracované až na jednotlivá oddělení a operativní pracovníky správy. Nebylo výjimkou, že se již připravený konspekt návrhu plánu musel často upravovat a přepisovat do konečné podoby. Tehdy se ještě nepoužívala výpočetní technika, s jejíž pomocí by byla tato práce jednodušší. V řadě případů byly našim technickým prostředkem nůžky, kterými se již zpracovaný text rozstříhal a znovu se sestavil do odpovídající podoby tak, aby jej mohla sekretářka přepsat ve formě čistopisu. Po jeho zpracování a schválení náměstkem MV se stal závazným pro všechny příslušníky správy a v průběhu roku byla neustále prováděna kontrola plnění úkolů stanovených tímto plánem, Na něj pak navazovaly, jak již jsem uvedl, dílčí plány jednotlivých pracovišť správy se stanovenými úkoly pro jejich pracovníky, jejichž plnění kontrolovali náčelníci těchto pracovních úseků a ˇvýsledky práce svých pracovišť pravidelně dokladovali při jednání štábu náčelníka správy, kterého se zúčastňovali. Tvorbě nového ročního prováděcího plánu vždy předcházelo důsledné vyhodnocení toho stávajícího, což byla zpráva o stavu kriminality na území celé republiky, o dosažených úspěších a o problémech, které bylo nutno v budoucím období řešit a přijímat k nim příslušná opatření. Při této práci jsem se seznámil i s činností vnitřní skupiny, tvořené čtyřmi kolegyněmi, z nichž jedna vykonávala funkci vedoucí této skupiny, další byla sekretářkou náčelníka správy a zbývající dvě byly zařazeny jako referentky spisů, které měly za úkol vést protokoly, do kterých se zapisovaly všechny spisy obyčejného, tajného a přísně tajného charakteru, zpracovávané jednotlivými pracovišti a vedením správy, nebo ty, které byly na správu doručeny ke zpracování. Každému takovému spisu bylo vždy přiděleno číslo jednací a úkolem vnitřní skupiny bylo kontrolovat, jak je se spisem pracováno a odpovídat za jeho uložení po skončení jeho aktuálnosti. S touto skupinou jsem často spolupracoval, když bylo nutné vyhledat některé již uložené spisy a jejich obsah využívat pro zpracovávání dalších písemných materiálů. Kromě jiného jsem s touto skupinou prováděl i skartační práce, jak o tom budu dále hovořit.

Úkolem analytické skupiny byla dále povinnost zajišťovat další podkladové materiály zpracovávané jednotlivými pracovišti pro již zmíněná jednání štábu náčelníka správy. Tohoto jednání se vedle náčelníka správy a jeho zástupce účastnili vedoucí pracovníci všech tří organizačních složek správy, kteří odpovídali za to, že budou stanovené úkoly z tohoto jednání v daných termínech splněny. Spolu s nimi byl na tomto jednání přítomen vedoucí analytik nebo jeho zástupce, který zpracovával z tohoto jednání záznam sloužící k následné kontrole uložených úkolů. Tyto a další písemné materiály byly hlavním nástrojem faktické činnosti správy navenek a byly proto stále „živým“ produktem, sloužícím k řízení správy a z tohoto důvodu se s nimi neustále pracovalo. Další důležitou pravidelnou činností analytiků správy, tedy i mou, bylo pravidelné měsíční vyhodnocování zasílaných statistických výkazů o trestné činnosti, které pro správu pravidelně zpracovávalo tehdy již počítačově centrum z podkladových statistických hlášení o zpracovávání jednotlivých druhů trestných činů na území celé české republiky. Znamenalo to prostudovat všechny ukazatele a připravit z nich zprávu zahrnující všechny důležité údaje, která se poté projednávala při jednání náčelníků odborů a zvláštního oddělení ve štábu náčelníka správy a byly z ní vyvozovány závěry, které byly ve formě úkolů zadávány těmto náčelníkům k okamžitému opatření a k jejich splnění. K dalším významným úkolům analytické skupiny patřilo i zpracovávání finálních výstupních stanovisek z podkladů získaných od jednotlivých pracovišť správy, a to ať už k návrhům nových právních norem nebo k vyhodnocení, jak se správa podílela na plnění hlavních úkolů, které byly bezpečnostnímu úseku ministerstva stanovené rozhodnutím vrcholných orgánů státní správy. Byla to zejména usnesení vlády, ve kterých byly úkoly stanovené i pro rezort MV a správa byla povinna dokladovat jejich plnění, pokud se tyto úkoly dotýkaly kriminální služby. Znamenalo to neustále průběžně sledovat a posuzovat jejich aktuálnost a pravidelně zpracovávat jejich vyhodnocení pro bezpečnostní úsek MV. Všechny tyto písemné materiály se po skončení jejich aktuálnosti ukládaly do archivu správy s vyznačením skartační doby a způsobu skartace, která pravidelně každý rok probíhala u celého rezortu a týkala se i naší správy. Jako analytik jsem byl zpravidla jmenován i do skartační komise, jejímž úkolem bylo shromáždit všechny písemnosti, kterých se skartace v daném roce týkala. Šlo o již zmíněné písemnosti neutajované, dále písemnosti se stupněm utajení jako tajné a písemnosti označené jako přísně tajné. Pro skartační komisi to znamenalo vytřídit tyto písemnosti podle dvou protokolů, z nichž jeden evidoval čísla jednací neutajovaných a tajných spisů a ve druhém byly vedeny pod čísly jednacími přísně tajné dokumenty. I když byly písemnosti ukládány do skříní a trezorů podle čísel jednacích, jak po sobě následovaly, musely být některé z nich dohledány, protože s tímto spisem pracoval některý z příslušníků správy a měl ho proto u sebe. Vytříděné spisy s označením „S“ byly určeny ke skartaci, u spisů označených písmenem „V“ (výběr) se zvažovala jejich další potřebnost, a o dalších bylo rozhodováno, zda přijdou do archivů nebo budou skartovány. To posuzovala speciální komise, která tyto svazky nezávisle na naší skartační komisi prohlížela a rozhodovala o jejich budoucnosti.

Jako analytici jsme kromě toho plnili ještě řadu dalších specifických úkolů. Jedním z nich byl i ten, který se týkal průběhu operativně bezpečnostního cvičení, které bylo nepravidelně vyhlašováno vedením ministerstva pro celý bezpečnostní úsek se zaměřením na organizování výkonu služby při mimořádných případech ve formě modelových operací. Analytická skupina při něm plnila úlohu pomocného pracoviště podřízeného přímo náčelníku správy, kterému zpracovávala podklady pro dokladování toho, jak se kriminální služba podílela na plnění zadaných úkolů. V průběhu tohoto cvičení se pracovalo hlavně s operační mapou, kterou byla analytická skupina povinna pro tento účel předem připravit. Já jsem se při svém zapracovávání do funkce analytika takovéhoto cvičení poprvé zúčastnil a mohl jsem v jeho průběhu plně využít své znalosti získané při studiu na VŠ SNB, kde jsme v hodinách služební a bojové přípravy pravidelně pracovali s mapou a učili se vést potřebnou dokumentaci. Můj kolega ještě před svým odchodem odpovídal za administrativní vedení tohoto celého cvičení a za veškeré materiály, které byly v jeho průběhu pro náčelníka správy a následně pro kontrolní komisi zpracovány. Bezpečnostní cvičení skončilo výjezdem funkcionářů a jejich štábů všech cvičících organizačních celků do takzvaného záložního postavení, ve kterém bylo pokračováno v dalším řešení všech nově stanovených modelových operací. Takto získané zkušenosti jsem poté zúročil při následujícím cvičení, v průběhu kterého jsem byl už já ustanoven odpovědným analytikem a zajišťoval jsem plnění všech nezbytných úkolů. V práci s cvičnou mapou mi tehdy pomáhal Jožka, jeden z pracovníků odboru hospodářské kriminality, vzděláním inženýr, který podle mých pokynů perfektně zakresloval veškeré nezbytné údaje a informace do mapy tak, že náčelník správy byl vždy naprosto přesně informován o operativní situaci, na kterou byl povinen reagovat buď sám, nebo prostřednictvím svých podřízených náčelníků odborů. Také toto cvičení skončilo plánovaným výjezdem do záložních pozic, kde jsme pokračovali v cvičení a kde jsme ho také ukončili celkovým vyhodnocením jeho průběhu. S Jožkou, který se po skončení cvičení vrátil zpět ke své práci na odboru hospodářské kriminality, jsme později po devadesátém roce společně působili jako členové zvláštního vyšetřovacího týmu, o čemž se zmíním v další části tohoto spisku.

V tomto období, krátce po svém nástupu do funkce analytika jsem se ve svém volném čase dále občas stýkal s Járou, a protože jsem věděl, že stále maluje obrazy a také je prodává, dojednal jsem pro svého dosavadního spolupracovníka, po kterém jsem přebíral funkci analytika, že si mohl u Járy objednat namalování obrazu, který by si mohl dát do svého bytu. Jára se mezitím po výměně bytu přestěhoval do pražské čtvrti na Proseku, kde jsem ho občas navštěvoval. Můj kolega si po zvážení této možnosti objednal u Járy zhotovení kopie obrazu z Drážďanské galerie, známého jako „Dívka s čokoládou“, kterou se Jára rozhodl namalovat, ačkoliv zprvu nevěděl, zda se mu to povede. Ale pak mi po kratší době zavolal, že má obraz hotový a že si ho můj kolega může vyzvednout, což se také stalo a kolega byl s jeho výsledkem nadmíru spokojen. Nedlouho poté jsme spolu s manželkou byli u Járy na návštěvě a on, když nám předváděl obrazy, které měl doma a které byly většinou jeho dílem, tak nám ukázal druhou kopii zmíněného obrazu s tím, že si ho namaloval, protože se mu líbil. Protože se líbil i mé manželce, požádal jsem ho, aby jí ten obraz také namaloval, což on přislíbil. Obraz jsem si potom odvezl a po určité době mi Jára sdělil, že byl požádán, aby namaloval ještě jednu kopii, protože mezi jeho známými vešlo ve známost, že tyto kopie kreslil. Jára však i přesto, že tento zájemce byl ochoten za něho zaplatit poměrně slušnou finanční částku, namalování této další kopie odmítl, protože nechtěl, aby se z něho stal malíř, který by stereotypně maloval kopie známých obrazů, ale měl v úmyslu malovat obrazy svým stylem, který by nekopíroval styly již známých malířů, zkrátka chtěl být svůj.

Jak jsem již předeslal, jako analytik jsem byl povinen podrobně se seznámit s úkoly a s činností jednotlivých náčelníků a jejich podřízených všech tří pracovišť působících v rámci správy, protože každý z nich odpovídal za svou problematiku v rámci celé kriminální služby. Proto jsem musel být s nimi neustále v úzkém kontaktu, abych od nich mohl ve stanovených termínech vyžadovat příslušné písemné materiály související s činností správy při plnění zadaných úkolů. Díky tomu jsem měl možnost seznámit se blíže se všemi příslušníky správy a poznat jejich postupy při plnění úkolů, na kterých pracovali. Tato zkušenost mi pomáhala při mé analytické práci, kterou jsem vykonával do doby, než jsem se vrátil zpět na zvláštní oddělení. Ale to byla až pozdější záležitost, o které se ještě zmíním. Všichni náčelníci byli vybranými příslušníky s velitelskými schopnostmi a s dlouholetými zkušenostmi z problematik, kterými se jejich pracoviště zabývala. Všichni byli vysokoškolsky vzdělaní a měli za sebou dlouhá léta působení na úseku, který řídili a za který byli odpovědni. Pokud je chci charakterizovat, musím začít u náčelníka správy, který byl v hodnosti plukovníka a před nástupem do této funkce byl dlouholetým náčelníkem v rámci Správy Středočeského kraje. Byl to zásadový velitel, který vyžadoval od svých podřízených přesné plnění úkolů, které mu byly zadávány tehdejším náměstkem ministra vnitra, pověřeného řízením bezpečnostního úseku ministerstva. Jako analytik jsem jím byl přímo úkolován mimo běžně zpracovávaných požadavků i k plnění některých speciálních úkolů. Jedním takovým bylo to, že mně pověřil vedením agendy označené stupněm utajení jako „přísně tajné zvláštní důležitosti“, týkající se mobilizačních materiálů určených pro správu, podle kterých by se postupovalo v případě ohrožení našeho státu. K tomuto účelu jsem byl povinen vést oddělený utajovaný protokol, tyto materiály jsem musel uchovávat samostatně mimo ostatních průběžně zpracovávaných písemností, a podle pokynů vyšší složky provádět jejich průběžnou skartaci bez toho, že bych s jejich obsahem seznamoval další osoby. Další takový úkol spočíval v tom, že náčelník správy, který byl zároveň ustanoven velitelem celého objektu, ve kterém byla správa spolu s dalšími útvary bezpečnostního úseku ministerstva umístěna, měl v objektu zajistit vybudování úkrytu pro všechny jeho uživatele, použitelného v době tehdy uvažovaného a předpokládaného přímého napadení Prahy. Byl jsem pověřen, abych ve spolupráci se správcem objektu prozkoumal všechna vhodná místa, vybral z nich ta, která by mohla přicházet v úvahu a podle potřeby doporučit provedení jejich dodatečné stavebních úprav s přihlédnutím k podmínkám, které bylo nutno dodržet. Objekt, ve kterém správa sídlila, měl rozsáhlé podzemní prostory, zpravidla sloužící jako skladiště většinou nepotřebného materiálu, která by bylo nutné vyklidit a volná prostranství připravit k jejich konečné úpravě. Strávil jsem s tímto úkolem řadu dní, než bylo nakonec od tohoto úmyslu upuštěno a bylo rozhodnuto v případě nutnosti využít jako úkryt k tomuto účelu nedalekou stanici metra.

Zástupcem náčelníka správy byl starší příslušník v hodnosti podplukovníka, který měl dlouholeté zkušenosti s výkonem kriminální služby na úseku obecné kriminality a byl uznávaným specialistou na tomto úseku, za který nesl v rámci správy odpovědnost, na rozdíl od náčelníka správy, který vedle svých povinností jako vedoucího pracovníka ještě dozoroval činnost na úseku hospodářské kriminality a zvláštních odborů. Tento zástupce byl neustále v kontaktu s náčelníkem odboru obecné kriminality, který ho pravidelně informoval o bezpečnostní situaci na tomto úseku a především o případech závažné trestné činnosti, na jejímž odhalování se aktivně účastnili jeho podřízení v rámci výjezdů na krajské správy v celé republice. On sám byl kromě toho, že sledoval vývoj trestnosti na tomto úseku, i členem několika mezirezortních komisí, jejichž jednání se pravidelně účastnil. Namátkou si vzpomínám na jeho účast ve vládní komisi řešící takzvanou cikánskou otázku, protože jsem byl pověřen úkolem soustřeďovat veškeré písemné materiály, které mu byly z jednání této komise zasílány a ke kterým se vyjadřoval. Krátce se zmíním i o náčelnících všech tří pracovišť, které byly součástí správy a které jsem měl včetně jejich zástupců díky své funkci analytika možnost blíže poznat. O svém původním náčelníkovi zvláštního oddělení jsem se již zmínil v předchozí kapitole, a proto se o něm nebudu již blíže zmiňovat. Po mém odchodu dále řídil toto oddělení a postupně je doplňoval podle potřeby novými pracovníky. Náčelníkem odboru hospodářské kriminality byl již starší příslušník, se kterým jsem se prvně setkal ještě při svém zařazení na zvláštním oddělení. Bylo totiž nutné doplnit tento odbor novými pracovníky a on dostal za úkol od náčelníka správy je pro tento účel vybrat a přijmout. Měl s tím trochu potíže, protože do úvahy přicházeli především specialisté z krajských správ, kterým se ale do Prahy nechtělo natrvalo nastoupit, protože ve svém původním místě měli vybudováno zpravidla rodinné zázemí a nechtěli je změnit. Náčelník správy, který sledoval tento nepříznivý vývoj a chtěl mu pomoci, tak mu doporučil, aby se pokusil mne získat, protože věděl, že jsem dříve na úseku hospodářské kriminality delší dobu působil. Byl jsem proto náčelníkem odboru zavolán a šel jsem k němu s tím, že nebudu mít o toto zařazení zájem, protože mne zajímala práce na zvláštním oddělení a já už jsem předem věděl, co ode mne bude chtít. Hned při vstupu do kanceláře poznal můj odmítavý postoj a tak se ani nesnažil mne přesvědčovat, abych k němu na odbor nastoupil. Ve své činnosti náčelníka odboru dosáhl toho, že jeho podřízení pracovníci pracovali odpovědně a měli na svých problematikách poměrně dobré výsledky, což bylo zásluhou i jeho zástupce, stejně starého příslušníka jako já. Ten nekompromisně vyžadoval plnění všech daných úkolů nejen na úrovni odboru, ale i na krajských správách, kam zpravidla vyjížděl jako vedoucí kontrolní skupiny k provedení komplexních a následných prověrek. Náčelník odboru se posléze pomalu chystal na odchod do starobního důchodu a očekával, že bude vyznamenán řádem Rudé hvězdy, což bylo vysoké rezortní ocenění zasloužilých pracovníků. Jenže jeho někteří podřízení v rámci odhalování závažné trestné činnosti takzvaně narazili na vysoce postavené vládní činitele. Šlo o případ, kdy byl do naší republiky dopravován letecky náklad, který neprošel celní kontrolou, a nebylo z něho zaplaceno vysoké clo. Byly to exponáty ze světové výstavy, které si objednali tito vládní činitelé pro svou potřebu zdarma a neměli zájem na jejich proclení. Kriminalisté z odboru byli za svou aktivitu popotahováni a celé to odnesl náčelník odboru, který musel okamžitě odejít do důchodu bez jakéhokoliv vyznamenání. Místo něho nastoupil do funkce náčelníka jeho bývalý zástupce, který začal odbor řídit tvrdou rukou. Dokonce jeho někteří podřízení pracovníci byli nuceni ze správy odejít a skončili na jiných útvarech kriminální služby. Já jsem s ním vcelku dobře vycházel, ale uvědomoval jsem si, že bych pod jeho velením asi jen těžko sloužil.

Především bych se chtěl ale zmínit o náčelníkovi odboru obecné kriminality. Tento vedoucí pracovník s vysokoškolským pedagogickým vzděláním, získal během své služby, kdy jeden čas sám pracoval jako analytik, nezbytné znalosti a zkušenosti, které potom uplatňoval při řízení nejen svých přímých podřízených, ale i ve vztahu k náčelníkům výkonných útvarů obecné kriminality na krajských i okresních úrovních. Kvalita jeho znalostí se projevovala mimo jiné ve všech písemných materiálech, které jsem z jeho odboru dostával, a ty které vypracovali jeho podřízení, vždy důsledně kontroloval, nebo v některých případech, kdy to bylo nezbytné, i sám zpracovával. Přesto, že vyžadoval od svých podřízených přesné a důsledné plnění úkolů, byl mezi nimi oblíben už proto, že jeho znalosti z problematiky obecné kriminality byly vysoké. Jeho důsledný přístup při vyžadování plnění služebních úkolů a v neustálém vypjatém pracovním nasazení se bohužel projevil v tom, že ho postihl v poměrně mladém věku infarkt, se kterým se půl roku léčil. Ačkoliv bylo všem jeho podřízeným známo, že šlo u něho o těžší případ tohoto zdravotního postižení, on sám si to nepřipouštěl, nevyužil doby, kterou mu lékař doporučil k rehabilitaci a vrátil se zpět do výkonu služby, i když ho jeho kolegové od tohoto rozhodnutí odrazovali. Několikrát jsem s ním byl v kontaktu a bylo na něm zřejmé, že jeho zdravotní stav nebyl stoprocentní. Vyvrcholilo to tím, že krátce před jeho odjezdem na služební cestu do Sovětského Svazu jsem s ním naposledy hovořil a on se mi tehdy svěřil, že se necítí zdravotně dobře, ale že na tuto služební cestu pojede s tím, že po návratu by měl okamžitě odejet na léčení do lázní. Následující den po jeho odjezdu jsme dostali zprávu, že v Moskvě zemřel, protože po příjezdu mu byl v hotelu přidělen jeden pokoj, ve kterém byl ubytovaný sám, což byla zásadní chyba. Druhý den měl odjet s kolegy na návštěvu jednoho z vybraných útvarů sovětské Milice. S nimi se měl ráno sejít před hotelem, ale tam už nepřišel a později byl nalezen mrtev v koupelně hotelového pokoje. I když bylo sovětskou stranou nabídnuto, že mu bude uspořádán pohřeb v Moskvě, byl tento návrh odmítnut a jeho pozůstatky byly vyžádány k převezení do Československa ke státnímu pohřbu. V době před jeho uskutečněním jsem byl požádán jeho tehdejším zástupcem a dalším kolegou o radu, kdo by měl na jeho pohřbu vystoupit a rozloučit se s ním, protože náčelník správy a jeho zástupci se na toto poslání z psychického hlediska necítili a ze strany jeho bývalých podřízených nebyl zájem na tom, aby na pohřbu promluvil někdo cizí, kdo ho blíže neznal. Doporučil jsem jim tehdy, aby o tuto službu požádali jeho bývalého kolegu, již nového náčelníka odboru hospodářské kriminality, o kterém jsem předpokládal, že pouze on bude schopen se zhostit tohoto vystoupení. A tak se také stalo, a protože on byl jediný, kdo byl ochoten se s ním rozloučit, tak že si tím u mne získal nejvyšší uznání. I za tohoto zemřelého náčelníka nastoupil do funkce náčelníka odboru jeho dlouholetý zástupce.

V době mého působení ve funkci analytika probíhala na správě průběžně obměna pracovníků na všech jejích pracovištích, kdy někteří z různých důvodů odcházeli a jiní za ně nastupovali na doplnění tabulkových stavů. Jedním z nově nastoupivších mladých příslušníků byl Lubomír, kterého jsme oslovovali jako Luboše. Luboš byl již předtím zařazen u útvaru kriminální služby na Obvodním oddělení Praha 4 a později u Městské správy Praha. Dosáhl vysokoškolského vzdělání a po příchodu na správu byl zařazen k odboru obecné kriminality do funkce jejího analytického pracovníka. V náplni jeho práce bylo mimo jiné vyhodnocování úrovně kriminální služby a dosažených pracovních výsledků na úseku obecné kriminality v rámci celé České republiky jednak podle výsledků metodickořídící a kontrolní činnosti odboru, nebo ze statistických hlášení a ukazatelů, která byla na odbor periodicky zasílána. Současně se podílel na vypracovávání podkladových materiálů pro jednání vedoucích funkcionářů, která jsem od něho pravidelně dostával ke zpracování souhrnného přehledu za celou správu. Luboše zmiňuji proto, že o něm budu ještě hovořit v další části tohoto díla.

Ve funkci analytika jsem byl kromě administrativních záležitostí také pověřován zajišťováním organizace a průběhu střeleckého výcviku příslušníků správy, který se uskutečňoval v prostoru bývalé vojenské střelnice, postavené nedaleko Českého Brodu. Do funkce řídícího střeleb jsem vždy náčelníkovi správy navrhoval zkušené příslušníky, kterými byli vedoucí některých oddělení z obou odborů, nebo zkušení pracovníci s dlouholetými rozhodovacími zkušenostmi získanými při výkonu metodicko-řídící práce na krajských správách. K tomu, aby byla využita kapacita celé střelnice, tak se tohoto výcviku zúčastňovali společně s námi i příslušníci Správy dopravní a pořádkové služby a Správy vyšetřování pro Českou republiku. V organizování těchto střeleb, které byly vyhlašovány vždy společným rozkazem náčelníků všech těchto tří správ, jsem se střídal s pověřenými analytiky těchto útvarů. Analytik ze Správy dopravní a pořádkové služby byl později převelen k útvaru Inspekce ministra vnitra a druhý, ze Správy vyšetřování, byl později ustanoven do vyšší funkce, jak se o tom později zmíním. Společně s nimi jsem se ještě účastnil na školení k novým typům zbraní, se kterými se počítalo při jejich využití zejména u speciálních bezpečnostních jednotek, které se tehdy začaly u SNB zřizovat. Později se z nich stala protiteroristická komanda. V rámci VB došlo k rozhodnutí na základě připomínek od příslušníků z přímého výkonu služby, kteří stále častěji upozorňovali na malou účinnost služebních pistolí ráže 7,65 mm, k jejich postupné obměně za pistole ráže 9 mm s větší účinností a s větším počtem nábojů v zásobníku. Pro příslušníky to znamenalo, že se stalo pro ně nezbytným naučit se s těmito zbraněmi zacházet a na to byl zaměřen nový výcvik ve střelbě. Od střelby jednou rukou se přešlo k nácviku střelby obouruč a takzvané pudové střelby. Kromě zmíněné vojenské střelnice jsme později po devadesátém roce začali navštěvovat i některé vybrané soukromě provozované střelnice přizpůsobené na střelbu z ručních zbraní. Vzpomínám na jednu z nich, vybavenou videozařízením, ve které byl prováděn výcvik k použití zbraně proti pachateli vloupání nebo únosu, ozbrojeného střelnou zbraní, jehož obraz a chování v pohybu bylo v životní velikosti promítáno na stěnu střelnice upravenou pro zachycení vystřelených kulek. Každý z nás, kdo byl k tomu určen, měl při pozorování tohoto „živého“ obrazu svou zbraň v ruce a ve vhodném okamžiku měl tohoto pachatele vyzvat, aby se vzdal. Na tuto výzvu reagovala postava pachatele tak, že se snažila okamžitě po této výzvě použít svou zbraň proti cvičícímu a na něm bylo, aby ihned reagoval na její pohyb a vystřelil dřív, než postava na obraze a pokusil se jí zasáhnout. Počítač zaregistroval reakci cvičícího střílejícího a ukázal na obraze jeho zásah a vyhodnotil, zda jeho reakce a zásah byly přesné nebo zda byl pomalejší nebo se netrefil a mohl být pachatelem zasažen. Musím říci, že když jsem tuto scénu cvičil, byla pro mne natolik realistická, že jsem měl velmi smíšené pocity a přemýšlel jsem o tom, jak bych byl schopen ve skutečném výkonu služby střelbou takto na jednání případného pachatele reagovat.

V rámci reorganizace bezpečnostního úseku Ministerstva vnitra bylo jeho vedením rozhodnuto o přestěhování naší správy z objektu v Praze 1 do tehdy nově postavené budovy v Praze 7. Tento objekt byl postaven na pozemku bývalých velkokapacitních garáží MV pro osobní a nákladní motorová vozidla. V těchto garážích jsem dříve jako řidič pohotovostní jednotky několikrát vykonával noční službu pro případný výjezd zásahových vozidel, jak jsem se o tom již zmínil. Jako analytik správy jsem byl pověřen spolu s pracovnicemi našeho vnitřního oddělení k zajištění bezchybného převozu uložených „živých“ písemností na nové pracoviště. Byla to poměrně náročná práce, neboť bylo nutné provést znovu inventarizaci všech spisů, seřadit je a zajistit jejich bezpečný převoz s jejich následným uložením. Byl jsem prakticky jeden z posledních, který opouštěl naše bývalé pracovní prostory. V nových pracovních prostorech kromě naší správy působily i další pracoviště bezpečnostního úseku, kterými byly vedle sekretariátu I. náměstka ministra vnitra ČSR a jeho sekretariátu zejména Správa pořádkové a dopravní služby VB ČSR a odbor ochrany objektů ČSR. Podřízenost těchto jednotlivých útvarů ministerstva a republikových útvarů SNB k vedení MV ČSR byla zajišťována náměstkem ministra vnitra ČSR s jeho sekretariátem. Správa i ve svém novém místě pokračovala ve své dosavadní činnosti a toto přestěhování se projevilo v tom, že se celá řada opatření a zasílaných hlášení od nás daleko rychleji dostávala k adresátům, což byli odborní pracovníci sekretariátu náměstka MV. Během osmdesátého sedmého roku byl náčelník správy, kterému se přiblížil věk pro odchod do důchodu, náměstkem ministra vyzván, aby za sebe navrhl a získal kádrovou rezervu na místo příštího náčelníka Správy kriminální služby. Náčelník správy pro tento účel jako vhodnou potenciální osobu vybral tehdejšího zástupce náčelníka správy Jihomoravského kraje, doktora práv v hodnosti plukovníka, který s tím souhlasil a byl proto přeložen k naší správě, aby získával potřebné zkušenosti a mohl v budoucnu převzít její vedení. Po svém příchodu byl dočasně ustanoven do funkce druhého zástupce náčelníka správy a pověřen řízením problematiky hospodářské kriminality. Při tom se pozvolna seznamoval s úkoly, které by měl v pozdější době jako budoucí náčelník Správy kriminální služby plnit. Já jsem dále vykonával funkci analytika a kromě plnění svých úkolů jsem se zajímal o to, jak si vedou někteří mí bývalí vysokoškolští spolužáci na svých služebních místech. Nejčastěji jsem byl v kontaktu s bývalým sportovcem Petrem, který byl po skončení vysoké školy navržen na jednu z funkcí v tehdejší Správě tělovýchovy a sportu FMV s názvem „Rudá Hvězda“ a seznamoval mne s některými svými aktivitami. Společně jsme, jak jsem již uvedl, prožili rehabilitaci v lázních Luhačovice, a i poté jsme byli stále v kontaktu a sdělovali si své dojmy. Proto mne velice překvapilo, když mě později informoval o svém nuceném odchodu od FMV. Příčinou byla návštěva jeho manželky u jejího bratra emigranta v Západním Německu a on o tom neinformoval vedení Rudé Hvězdy. Doplatil jako jiní před tím na již zmíněný rozkaz tří ministrů a proto musel své působení u Ministerstva vnitra skončit. Po svém odchodu již jako civilista získal místo na odboru dopravy na tehdejším Obvodním národním výboru, kde ho však tato práce nezaujala a proto se snažil uplatnit se jinde. Byla mu nabídnuta možnost, že by mohl být zařazen na místo redaktora v předpokládaném novém časopisu, k jehož publikaci však nedošlo a proto se pokoušel najít si jiné povolání. Podařilo se mu to, že byl zaměstnán u tehdejší Státní banky Československé na personálním oddělení, což mne potěšilo, protože jeho vedoucím pracovníkem byl bývalý poslanec Obvodního národního výboru v místě mého bydliště, kterého jsem znal a dosud znám. Později, když mi Petr tuto skutečnost oznámil, řekl mi, že se zde objevil jeden z našich bývalých spolužáků z vysoké školy, se kterým jsem se také potkal, když jsem Petra příležitostně v bance navštívil. I když oba byli bývalými spolužáky, tak jak mi Petr sdělil, neměl z něho příliš dobrý pocit, protože měl dojem, že je jím sledován, zejména pokud šlo o jeho styky s ostatními spolupracovníky, a že on se neustále snažil zjišťovat jeho pohyb po bance a styky se spolupracovníky.

V osmdesátém osmém roce bylo pro Krajskou správu Západočeského kraje vyhlášeno taktické cvičení, shodné s těmi, která jsme realizovali na naší správě. Při tomto krajském cvičení měli ve funkci rozhodčích působit někteří určení funkcionáři z bezpečnostního úseku Ministerstva vnitra České republiky. Za Správu kriminální služby byl do této funkce akreditován druhý zástupce náčelníka správy, který, jak jsem se již zmínil, byl jeho kádrovou rezervou. Mne si tento pověřený funkcionář vybral jako sekretáře, který ho měl na toto cvičení doprovázet a být mu nápomocen v jeho funkci. Mojí úlohou bylo pohybovat se mezi cvičícími příslušníky kriminální služby krajské správy, sledovat jejich počínání při plnění zadaných úkolů, vyhodnocovat jejich postupy a podle potřeby jim být i v omezené míře nápomocen při řešení složitých zadání. Pro svého nadřízeného jsem potom zpracovával podkladové materiály, které on běžně využíval při průběžném hodnocení tohoto několikadenního cvičení. Pohyboval jsem se mezi cvičícími kolegy, příslušníky kriminální služby a myslím si, že některé mé rady a doporučení jim pomohly k jeho úspěšnému dokončení. V závěru cvičení jsme my z kontrolní skupiny byli pozváni na zhlédnutí výcviku průzkumných skupin v prostoru nedaleko Plzně, jejíž součástí byla potom ukázka vojenské bojové techniky a seskok z vrtulníku s použitím padáku, který absolvovali vojáci základní služby zařazení u těchto bojových skupin. Zde mne zaujala demonstrace činnosti průzkumné skupiny v terénu, kdy jsme byli odvedeni do lesa a shromáždili jsme se na jednom místě, kde nám velící důstojník sdělil, že nedaleko nás je ukryta průzkumná skupina šesti vojáků a naším úkolem bylo objevit jejich úkryt. Nikomu se to však nepodařilo, a tak na povel velícího se v prostoru, kolem kterého jsme byli soustředěni, začala zvedat část země spolu se zasazeným stromkem a my jsme spatřili vykopaný úkryt, přikrytý stříškou, na které byla nahrnuta vrstva zeminy spolu s travním pokryvem a již zmíněným stromkem. Z úkrytu vystoupili všichni zde schovaní vojáci a my jsme měli možnost si tento úkryt zblízka prohlédnout.

Krátce po návratu z tohoto cvičení se začalo spekulovat o tom, že by stávající náčelník správy měl ukončit své působení ve vedoucí funkci a měl by být konečně vystřídán svým druhým zástupcem. Současně se uvažovalo o změnách v obsazení některých dalších funkcí, mezi nimi i té, týkající se analytické činnosti, kam měli nastoupit někteří z mých kolegů zařazených u odborů správy. Já jsem v té době došel k názoru, že moje působení v analytické skupině bylo již dostatečně dlouhé a proto jsem požádal svého bývalého náčelníka zvláštního oddělení o možnost vrátit se na toto pracoviště, s čímž on souhlasil. V červenci osmdesátého osmého roku jsem tedy požádal náčelníka správy o přemístění z analytické skupiny zpět na zvláštní oddělení a on tuto mou žádost akceptoval. Já jsem se tak po delší době zase stal referentem zvláštního oddělení. V době mé nepřítomnosti na tomto pracovišti odešel jeden ze starších kolegů do starobního důchodu a druhý se na tento odchod připravoval. Bylo nutné toto pracoviště znovu doplnit a tak byli postupně získáni mladí vysokoškolsky vzdělaní příslušníci z Prahy a z Ostravy, původně zařazeni u specializovaných útvarů, kteří měli na našem zvláštním oddělení nahradit odcházející kolegy. Poměrně rychle se zapracovali a jeden z nich, Zdeněk, začal chodit do jazykové školy MV, aby se naučil německý jazyk, což se mu úspěšně podařilo. Oba příslušníci původně ze Severomoravského kraje se urychleně seznamovali se svými novými povinnostmi tak, aby mohli v krátkém čase plnit úkoly metodicko-kontrolního charakteru. Koncem osmdesátého osmého roku odcházela ze Správy kriminální služby větší skupina starších příslušníků do důchodu, a proto byl pro ně upořádán večírek na rozloučenou, kde se předpokládalo, že každý z nich dostane od svých kolegů nějaký dárek. Když jsme uvažovali o tom, čím obdarujeme svého odcházejícího kolegu, zjistili jsme, že by si přál psa, ale on nás hned upozornil, že jeho manželka bude důrazně proti tomu, aby si domů nějakého psa přivedl. Přesto jsme se rozhodli, že mu tohoto psa opatříme z chovatelské stanice MV a tak během večírku mu dva naši mladí kolegové malé štěně vlčáka přivezli a veřejně mu ho předali. On byl velmi překvapený, ale i když se mu tento psík velmi líbil, okamžitě nám řekl, že když se manželky na tuto možnost před tím zeptal, řekla mu kategoricky, že si psa domů nepřeje. Celé to skončilo tak, že oba kolegové štěně vzali a jeli za jeho manželkou do obchodu, kde v té době prodávala a psa jí ukázali. Její první reakce byla, že psa nechce ani vidět, ale teprve, když její spolupracovnice projevila o toto štěně enormní zájem, změnila svůj názor a psa si odvezla. Výhodné pro tohoto psa bylo, že u rodinného domu byl dvorek, kde se mohl volně proběhnout a náš kolega byl přinucen v důchodu s ním chodit na procházky místo toho, aby ležel doma na gauči.

Následující rok znamenal změnu v řízení bezpečnostního úseku, který se opět změnil na Hlavní správu veřejné bezpečnosti, kam jsme byli jako Správa kriminální služby včleněni. Výkon služby se v podstatě nezměnil a my jsme dál vykonávali metodicko-řídící činnost ve směru k výkonným útvarům a stále jsme udržovali kontakty s obdobným slovenským pracovištěm. Při tom se řešily zejména součinnostní vztahy a organizování vzájemné pomoci v akcích, přesahujících hranice jedné z republik. Současně se řešily problémy s operativně technickými prostředky, kterých byl stále nedostatek a tak se to se řešilo tím, že jsme získávali některé prostředky cestou jiných mimorezortních institucí, například první počítače, první videokamery a videopřehrávače včetně speciální fototechniky, které jsme se snažili zavádět do výkonné služby. Ale to už se blížil konec osmdesátého devátého roku a v naší společnosti začaly pomalu narůstat tlaky zaměřené na změnu současného politického systému. Podstatou tohoto společenského pohybu byla především změna ve vedení tehdejšího Sovětského Svazu, kdy po nástupu nového generálního tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského Svazu postupně docházelo v souvislosti s takzvanou „perestrojkou“ ze strany Sovětského Svazu ke změnám vzájemných vztahů a v přístupu k ostatním státům socialistického společenství. To se začalo projevovat ve zvýšených aktivitách zaměřených proti socialistickému zřízení v těchto satelitních státech. Jedním ze zaznamenaných jevů u nás byl tehdy značný exodus německých občanů z Německé demokratické republiky do tehdejšího Západního Německa přes naši republiku prostřednictvím západoněmeckého velvyslanectví. Jezdil jsem v té době do zaměstnání kolem Holešovického nádraží, odkud každodenně směřoval proud východoněmeckých občanů k této ambasádě, kam se všichni snažili dostat, protože to pro ně byla nejsnazší cesta dostat se na Západ. Bylo celkem jasné, že se tato mezinárodní situace projeví i v naší republice. V Praze se v té době již radikalizovaly skupiny, které měly v úmyslu dosáhnout změny stávajícího politického systému, zejména odstranění vedoucí úlohy KSČ v republice. K tomu směřovala jejich činnost se záměrem ovlivnit myšlení většiny lidí a využít je k dosažení tohoto cíle. To se projevilo zejména dvacátého prvého srpna osmdesátého devátého roku, kdy došlo k ještě neorganizovanému spontánnímu vystoupení Pražanů na Václavském náměstí, připomínajících si výročí obsazení našeho státu vojsky Varšavské smlouvy. I když byla federálním ministrem vnitra vyhlášena mimořádná bezpečnostní akce, my ze Správy kriminální služby jsme do ní nebyli přímo zařazeni a pouze jsme sledovali její průběh. Dalším dnem, kdy se předpokládalo masivní vystoupení Pražanů, byl dvacátý osmý říjen, který je významným výročím českého národa, dnem Vyhlášení samostatnosti československého státu. Také tento den proběhla na Václavském náměstí demonstrace za účasti několika desítek tisíc lidí. Rovněž i tato demonstrace byla příslušníky z Pohotovostního pluku VB rozptýlena, ale bylo zřejmé, že se tímto postupem nic neřeší. Vše podstatné pro mne vyvrcholilo tím, když jsem začátkem listopadu při cestě domů z práce uviděl na stanici tramvaje nalepenou výzvu na sloupku Dopravního podniku k účasti na demonstraci, která se měla uskutečnit sedmnáctého listopadu v Praze na Albertově. K té skutečně došlo a pak následovaly události, které vyvrcholily agresivním zákrokem příslušníků Pohotovostního pluku proti demonstrantům na Národní třídě, který byl postiženými demonstranty a stejné smýšlejícími občany pojímán jako snaha stávajícího mocenského aparátu k zamezení snahy o prosazení dialogu ve společnosti a o udržení se na svých místech. Další reakce ze strany nespokojených s vývojem událostí pak na sebe nenechaly dlouho čekat. V Praze byly organizovány stávky studentů a herců, při kterých došlo k rozhodnutí vyvolat generální stávku, ke které později dne dvacátého sedmého listopadu skutečně došlo. Tato dvouhodinová generální stávka mezi dvanáctou a čtrnáctou hodinou proběhla na celém území ČSSR, ve všech městech a obcích, ve většině továren, podniků a institucí. Na Václavském náměstí se během této stávky uskutečnila manifestace, organizovaná nově ustanovenou organizací – Občanským fórem. Většina lidí po událostech sedmnáctého listopadu nosila na oděvech trikolóry v národních barvách. Hlavním tématem tohoto a dalších podobných opatření byly diskuze o následném možném společenském vývoji. Jak jsme byli později informováni, této generální stávky se mělo zúčastnit až sedmdesát pět procent občanů.

My ze Správy kriminální služby jsme stejně jako příslušníci z ostatních centrálních útvarů nadále chodili do služby, kde jsme byli průběžně informováni o situaci v Praze a o činnosti některých radikálních odpůrců současného režimu a o probíhajících demonstracích. Dostávali jsme zprávy o aktivitách některých skupin, zejména herců a studentů bez toho, že bychom byli někde služebně nasazováni, spíše jsme očekávali, co dalšího nám přinesou následující dny. Již před tím došlo k avizované změně ve vedení Správy kriminální služby, kdy se stal jejím dočasným náčelníkem dosavadní druhý zástupce náčelníka správy a protože docházelo k podstatným společenským změnám zejména ve vládě a ve vedení státu, byla naše služební činnost paralyzována a Správa kriminální služby přestala fakticky plnit svou úlohu. Začátkem prosince byla jmenována nová vláda Československé republiky, která u lidu vyvolala celou řadu protestů, protože převážná většina jejích ministrů byli členové KSČ. Proto byla v první polovině tohoto měsíce nahrazena jinou v čele s novým předsedou vlády a v této byl novým ministrem vnitra ustanoven člen Československé strany lidové, který byl v posledním prosincovém dni pověřen řízením Federálního ministerstva vnitra. Dosavadní prezident republiky odstoupil, když oznámil svým dopisem předsednictvu Federálního shromáždění svou abdikaci a byl nahrazen koncem prosince nově zvoleným prezidentem republiky. Došlo i ke změnám ve vedení Komunistické strany Československa, kdy byl zvolen nový generální tajemník, který však již nebyl schopen reagovat na vývoj ve společnosti a ani nebyl přizván k jednání o nových ministrech ve vládě, které vedl dosavadní předseda vlády s představiteli opozice. Při sledování každodenní situace jsme se dozvěděli, že bylo svoláno shromáždění lidu před tehdejší budovu Ústředního výboru KSČ, na kterém, jak jsme se domnívali, měli vystoupit zejména jeho členové společně s generálním tajemníkem. Můj přímý náčelník a já jsme se rozhodli se souhlasem náčelníka správy toto shromáždění navštívit, abychom jsme byli svědky reakce účastníků na tomto setkání. Celé shromáždění se neslo v konfrontačním duchu, kdy jeho jednotliví účastníci tvrdě kritizovali dosavadní politiku KSČ a vyžadovali okamžité změny, zejména ukončení její vedoucí úlohy. Někteří bývalí, dříve vyloučení členové KSČ využili této demonstrace k tomu, aby obvinili její vedoucí představitele z protiprávního postupu vůči všem takto dříve postiženým členům komunistické strany. Snahou účastníků bylo přinutit nového generálního tajemníka, který zpočátku na tomto shromáždění nebyl, aby mezi ně přišel a vyjádřil se ke stávající situaci. Generální tajemník byl neustále vyvoláván, nakonec musel na shromáždění přijít a ve svém vystoupení se omezil jen na vyjádření, že naši společnost čekají zlé časy. Mezi přítomnými se pohybovalo několik reportérů ze zahraničních televizních štábů, kteří zjišťovali jejich náladu a některé z nich oslovovali. Také my dva, i když jsme stáli opodál, jsme byli jedním takovým redaktorem nečekaně vyzváni k vyjádření, jak hodnotíme probíhající situaci ve státě a jaký očekáváme vývoj. Protože jsme nebyli na tento dotaz připraveni, tak naše odpověď byla spíše neutrální, bez konkrétního vyjádření. Po návratu jsme si uvědomili, že zcela určitě dojde k podstatným změnám, které se projeví i na našem pracovišti a tak jsme očekávali další vývoj bez toho, že bychom ho mohli nějak ovlivňovat. Předpokládané změny na sebe nenechaly dlouho čekat a postupně se od začátku devadesátého roku začaly projevovat v naší další činnosti.

– Kapitola čtrnáctá –

Činnost zvláštního oddělení
po roce 1990

Vývoj ve Sboru od začátku devadesátého roku byl ovlivňován nástupem nové vlády a nových ministrů, tedy i ministra vnitra, jehož hlavním úkolem bylo zrušit a rozpustit složku Státní bezpečnosti a provést i odpovídající změny ve Veřejné bezpečnosti. Jedním z prvních zásadních opatření bylo rozhodnutí tehdejšího Federálního shromáždění Československé socialistické republiky, které v březnu devadesátého roku vydáním novely zákona o služebním poměru příslušníků SNB doplnilo jedno z jeho paragrafového ustanovení o nový odstavec, kterým se příslušníkům po dobu trvání služebního poměru přerušilo členství a činnost v politických stranách a v politických hnutích. Pro mne a zdrcující většinu příslušníků to znamenalo ukončení členství v KSČ odevzdáním legitimace člena Komunistické strany Československa, které jsem byl povinen ohlásit ve formě hlášení osobních změn svému nadřízenému. Následně na to dne dvacátého prvního června devadesátého prvního roku schválila Česká národní rada zákon č. 283/1991 Sb., o Policii České republiky, a na jeho základě vznikla dnem patnáctého července Policie České republiky. Policie ČR vznikla z dosavadních českých složek Sboru národní bezpečnosti, byla poté podřízena Ministerstvu vnitra ČR a stala se všeobecným bezpečnostním sborem České republiky.

Předtím začala postupná likvidace všech útvarů StB, byly zahájeny i personální změny ve vedoucích funkcích v ještě existující složce VB a průběh těchto změn probíhal v obdobném scénáři jako změny, ke kterým docházelo v první polovině šedesátého osmého roku. Byla provedena likvidace politickovýchovné správy a došlo k nuceným odchodům většiny funkcionářů včetně velitele Správy kriminální služby, který byl nucen odejít do důchodu i se svým zástupcem. Ve velkém rozsahu pak začaly probíhat rehabilitace dříve propuštěných příslušníků v souvislosti se stranickými prověrkami po šedesátém osmém roce, když byli tehdy shledáni jako nevyhovující pro další setrvání ve služebním poměru. Pro tyto propuštěné bývalé příslušníky rehabilitace znamenala kromě jiného, že jim byly do délky služebního poměru započítány roky, po které byli postaveni mimo službu, kterou nesměli vykonávat. Současně mohli po svém znovupřijetí požádat o zařazení na jakoukoliv funkci odpovídající jejich délce předchozí služby a jejich vzdělání, což řada z nich využila a byla jmenována do některých vedoucích funkcí na všech stupních velení. Jak jsem se později dozvěděl, o rehabilitaci požádal i náš bývalý spolužák z dálkového studia na Střední odborné škole, který musel, jak jsem se již zmínil, v červnu sedmdesátého čtvrtého roku od sboru nuceně odejít.

Přesto, že na úseku služební činnosti došlo i u našeho pracoviště k přijetí určitých opatření, spočívajících v omezení naší metodicko-řídící a kontrolní činnosti ve vztahu k výkonným útvarům na úrovni krajských správ, snažili jsme se i po zahájení významných změn v rezortu celého MV stále plnit úkoly, směřující k zachování aktivity v systému práce na námi obhospodařované problematice. Jednou z těchto věcí bylo to, že provoz tehdejší utajované telefonní sítě původně sloužící pro zajištění kódovaných přímých telefonních hovorů mezi nejvyššími funkcionáři rezortu MV, stranickými a státními činiteli, byl rozhodnutím vedení FMV dočasně pozastaven. Protože šlo tehdy o spojovací prostředek, který mohl být následně využit pro předávání utajovaných skutečností z výkonu služby mezi jednotlivými námi řízenými krajskými výkonnými útvary, požádali jsme okamžitě písemně federálního ministra vnitra o uvolnění této utajované telefonní sítě pro potřeby těchto útvarů. Od ministra jsme na základě naší písemné žádosti obdrželi jeho osobní dopis s odpovědí, že této žádosti vyhovuje a že můžeme tuto telefonní síť využívat. V průběhu postupné likvidace jedné z operativních správ FMV, se kterou jsme dříve udržovali kontakty, protože zajišťovala pro naše výkonné příslušníky vzdělávací strukturu a pro vlastní výkon služby disponovala větším množstvím služebních osobních automobilů, jsme se pokusili pro naše výkonná pracoviště část těchto vozidel získat. I když tato správa přestala fakticky vykonávat svou činnost, nepodařilo se nám na tato vozidla dosáhnout. Jedním z problémů byly totiž stále nedostatečně výkonné osobní automobily používané ve výkonu služby, které již přestávaly stačit silnějším zahraničním vozidlům, která se ve zvýšené míře začala u nás na silnicích a ve městech vyskytovat. Prostřednictvím jihomoravského specializovaného útvaru byl získán kontakt na jednu autodílnu, kde byli mechanici ochotni provést úpravu motorů u tehdy používaných vozů zn. Favorit tak, že tato vozidla dosáhla zvýšené akcelerace a vyšší rychlosti než která byla u běžných typů. Při jedné ze služebních cest na Slovensko do Bratislavy jsme si spolu s kolegou půjčili jedno takto upravené auto a na cestě jsme byli předjeti jedním vozidlem, jehož řidič se domníval, že bude rychlejší a ujede nám. Kolega, který řídil, se rozhodl ho následovat a jet za ním po celou dobu naší cesty. I když se tento řidič snažil nám ujet, tak se mu to nepodařilo a my jsme ho před Bratislavou dokonce předjeli. Tím jsme si ověřili, že tato upravená vozidla budou schopna použití ve výkonu služby a konkurovat ostatním vozidlům.

U nás řadových příslušníků zařazených v centrálních útvarech Hlavní správy již zmíněný postupný proces změn vyvolával určitou nejistotu v tom, jaké bude naše další působení, protože jsme pracovali ve vyšších funkcích, i když ne přímo velitelských. Řada z nás proto začala zvažovat možnosti svého dalšího působení u MV, případně i odchod do civilního zaměstnání. Při té příležitosti jsem navázal kontakt s Gustou na jeho novém pracovišti, kdy jsme si telefonicky sdělovali své názory na současnou situaci. Vzpomínám si na to, že když mi jednou telefonicky zavolal a telefon zvedl jeden z mých kolegů, kterému se představil s tím, že chce se mnou mluvit, tak tomuto kolegovi způsobil nemalý šok, protože jeho příjmení bylo stejné jako příjmení nového federálního ministra vnitra. Navštívil jsem také Petra, svého bývalého spolužáka z vysoké školy, toho, který byl nucen od MV odejít, jak jsem to již dříve v předchozí kapitole uvedl. Petr byl již v té době zaměstnán u Státní banky Československé v personálním odboru jako referent a sám pociťoval rovněž určitý podíl nejistoty, protože nevěděl, jakým směrem se bude vyvíjet jeho další působení v bance, ovlivňované nastalou novou situací. Při návštěvě a rozhovoru v jeho kanceláři mi sdělil, že do banky nastoupil i další z našich bývalých spolužáků, tehdejší příslušník vězeňské služby, který začal být v této době společenských změn velice aktivní, když vystoupil z KSČ a začal na svém pracovišti zakládat organizaci sociální demokratické strany. V mé kanceláři mne posléze navštívil i bývalý spolužák původem z Brna, ten co měl v době našeho studia vážné potíže s páteří a který byl po skončení studia na VŠ SNB vybrán a zařazen ke Státní bezpečnosti. Také na něho dopadlo rozhodnutí o ukončení činnosti této složky a on se snažil získat zařazení k VB. Ani já jsem mu nemohl v tomto pomoci, protože jsem sám nevěděl, jaký dopad budou mít na mou osobu probíhající změny. Stejný problém potkal i mého dalšího spolužáka, bývalého pracovníka hospodářské kriminality v Praze. Také on byl po skončení studia převelen k jednomu z odborů Státní bezpečnosti, zabývajícím se ochranou ekonomiky, ale měl štěstí, protože se mohl vrátit a alespoň jako referent jedné obvodní správy pokračovat ve své původní profesi kriminalisty na úseku hospodářské kriminality. Ze složky Státní bezpečnosti byli okamžitě bez jakýchkoliv nároků na odchodné propuštěni především ti příslušníci, kteří byli zařazeni na úseku takzvaného „boje s vnitřním nepřítelem“, bez možnosti jejich dalšího působení ve státní službě. Jedním z nich byl i jeden z mých bývalých velitelů vozu u Pohotovostní jednotky, který, jak jsem již uvedl, byl kdysi vybrán a zařazen do oddílu zajišťujícího ochranu civilních letadel před jejich únosy a po skončení této funkce zůstal u Státní bezpečnosti a pracoval zde jako referent na zmíněném ostře sledovaném úseku. Když jsem se s ním potkal, sdělil mi, že byl propuštěn bez veškerých nároků a nyní pracuje jako kuchař u jednoho soukromníka, který vlastnil velkou stravovnu, kde se vařilo pro stavební dělníky. Ten mého bývalého kolegu přijal, a to i přesto, že mu měl říci, že sice nemá bývalé estebáky rád, ale že je zaměstnává, protože má u nich určitou jistotu, že mu nerozkradou zásoby.

S nástupem nového ministra vnitra došlo i ke změně ve vedení Hlavní správy VB, odkud byl její původní náčelník odvolán a místo něho nastoupil jeden z rehabilitovaných příslušníků, bývalý učitel kriminalistiky na Střední odborné škole MV, doktor práv, který mě a mým spolužákům v počátcích našeho dálkového studia na této škole tento předmět přednášel do doby, než byl z politických důvodů v sedmdesátém druhém roce od MV propuštěn. I když byl právně vzdělán, nebyl schopen v plném rozsahu tuto funkci vykonávat a byl později nahrazen jiným rehabilitovaným příslušníkem. V souvislosti s výše uvedenými probíhajícími změnami uvnitř rezortu Ministerstva vnitra České republiky se tyto změny promítaly i do činnosti našeho zvláštního oddělení, které se stalo součástí nově vytvořené Ústředny kriminální služby. V rámci tohoto postupného procesu bylo nutné začít budovat novou strukturu jeho fungování, a to i s ohledem na to, že Správa kriminální služby přestala ve své tehdejší podobě prakticky existovat. Její dočasný náčelník, původně druhý zástupce předešlého náčelníka správy a současně jeho kádrová rezerva nebyl do této funkce definitivně ustanoven a proto to chtěl vyřešit tím způsobem, že měl v úmyslu se vrátit zpět na krajskou správu, kde byl dříve zařazen ve vedoucí funkci. Dozvěděl se však, že o jeho návrat nebyl zájem, protože jeho původní služební místo bylo již obsazeno a jiné mu nebylo navrhnuto. Skončilo to nakonec tak, že odešel do civilní sféry a my jsme se s ním již nikdy nepotkali.

Vrcholným policejním útvarem vzniklým z dosavadního Hlavního velitelství Veřejné bezpečnosti bylo Policejní ředitelství v čele s policejním ředitelem podřízeným českému ministru vnitra. Na řízení a zabezpečování policie se však podílely i útvary bezpečnostního úseku Ministerstva vnitra ČR. Všeobecnými územními útvary byly správy krajů a okresní, městská a obvodní ředitelství. Tyto útvary vznikly z dosavadních správ VB krajů a okresních správ VB. Některé služby pak byly dále organizovány v rámci celorepublikových útvarů, zvláštních územních útvarů nebo základních útvarů. Kategorie základních útvarů zanikla již v roce 1992 a tyto útvary se staly součástí správ krajů nebo okresních ředitelství. Současně bylo rozhodnuto o vytvoření Ústředny kriminální policie v čele s vrchním kriminálním radou, která fakticky převzala úkoly původní Správy kriminální služby a byla rozšířena o specializovaná pracoviště zabývající se zejména bojem proti organizované a rozsáhlé trestné činnosti. Ústředna kriminální služby se fakticky dělila na dvě relativně samostatné části, z nichž jednu tvořila tak zvaná klasická kriminálka zaměřená na boj s obecnou a hospodářskou kriminalitou a jejím velením byl zprvu pověřen můj bývalý spolužák Petr, ten který vystudoval Vysokou školu SNB s vyznamenáním a obdržel červený diplom s okamžitým právem užívat titul doktora práv. Druhou část tvořily útvary zaměřené na boj s organizovaným zločinem a jejich velením byl pověřen bývalý příslušník Správy vyšetřování ČR, se kterým jsme v době jeho působení na této správě jako analytici společně organizovali střeleckou přípravu příslušníků našich tehdejších útvarů. Tento bývalý kolega později svůj služební poměr sám ukončil a následně na to se stal jedním ze známých pražských advokátů, obhájců ve věcech trestních. Zaznamenal jsem později jeho přítomnost jako obhájce jednoho z obviněných v trestní věci, na jejímž odhalování jsem se podílel a o které budu dále hovořit.

Koncem devadesátého druhého roku v době existence Ústředny kriminální služby, jsem byl tehdejším policejním ředitelem ustanoven do funkce staršího referenta specialisty oddělení řízení a koordinace. Vynucené probíhající změny ve vedoucích funkcích na všech stupních řízení veřejné bezpečnosti se odrazily i na psychice mého náčelníka zvláštního oddělení, který žil v trvalé nejistotě, zda bude ponechán ve své funkci či nikoliv. Z toho vyplývaly i jeho určité osobní problémy, které se nezlepšily ani po tom, kdy mu bylo novým ředitelem Policejního ředitelství naznačeno, že ho nemá v úmyslu vyměnit, protože neshledal důvody k jeho odvolání. Přes toto ujištění se rozhodl využit možnosti nastoupit do nového služebního místa, které si sám našel a tím ukončit své působení u zvláštního oddělení. S tímto rozhodnutím seznámil policejního ředitele a začal se připravovat k nástupu na novou funkci, když předtím předal vedení zvláštního oddělení svému nástupci. V průběhu celého přijímacího řízení se však dozvěděl, že nebyl na uvažovanou funkci doporučen a proto nebyl k jejímu výkonu přijat. Byl nucen se vrátit zpět na zvláštní oddělení, kde již působil nový vedoucí a tak neměl ani zde šanci se vrátit do své původní funkce. Řešil to posléze tak, že odešel a nastoupil ke specializovanému útvaru Správy hlavního města Prahy VB do funkce vedoucího jednoho z oddělení tohoto pracoviště, kde působil až do doby, kdy odešel do starobního důchodu. Novým vedoucím našeho zvláštního oddělení byl poté ustanoven jeden náš mladší spolupracovník, doktor práv, o jehož případném nástupu do této funkce se již dříve uvažovalo. Jeho zástupcem se stal jeden z našich kolegů, který vystudoval němčinu na jazykové škole MV a podle potřeby působil jako styčný důstojník při koordinaci prvních společných akcí prováděných našimi policisty spolu s příslušníky Policie Německé republiky v rámci policejní spolupráce, o které se zmíním dále.

V té době bylo naše zvláštní oddělení povýšeno na zvláštní odbor, který byl součástí Ústředny kriminální policie. Problematikou, kterou tento odbor zabezpečoval, byl nadále výkon sledování osob a věcí (dále jen „sledování“) v rámci operativního rozpracování, což byla, jak jsem se již dříve zmínil, před devadesátým rokem jedna z přísně tajných činností používaných u VB. Po tomto roce se výkon sledování postupně stal součástí našeho trestního práva a sledování bylo zakotveno v trestním řádu jako jedna z metod práce policejního orgánu. Sledováním se v tomto případě rozumí získávání poznatků o osobách a věcech prováděné utajovaným způsobem technickými nebo jinými prostředky. Zákon hovoří o tom, že pokud při něm mají být pořizovány zvukové, obrazové nebo jiné záznamy, lze je uskutečnit pouze na základě písemného povolení státního zástupce, a pokud má být sledováním zasahováno do nedotknutelnosti obydlí, do listovního tajemství nebo zjišťován obsah jiných písemností a záznamů uchovávaných v soukromí za použití technických prostředků, lze je uskutečnit jen na základě předchozího povolení soudce. Při vstupu do obydlí nesmějí být provedeny žádné jiné úkony než takové, které směřují k umístění technických prostředků. Povolení k výkonu sledování je možné vydat jen na základě písemné žádosti, která musí být odůvodněna podezřením na konkrétní trestnou činnost a jsou-li známy, též údaji o osobách či věcech, které mají být sledovány. V povolení musí být stanovena doba, po kterou bude sledování prováděno. Zákon dále stanoví další podmínky, které je nutno striktně dodržovat, aby nedošlo k zneužití tohoto operativně pátracího prostředku, a současně vymezuje nezbytné kontrolní mechanismy k jeho provádění. Zároveň se do činnosti české policie promítl další prvek, kterým se stala policejní spolupráce v rámci Evropské unie. Ta byla poprvé zakotvena v takzvané Maastrichtské smlouvě o EU z devadesátého třetího roku pod označením „Ustanovení o policejní a justiční spolupráci v trestních věcech“. Před touto smlouvou byly otázky policejní spolupráce zakotveny a řešeny podle Schengenské prováděcí úmluvy. Státy Schengenu se touto smlouvou zavázaly ke spolupráci a vzájemné pomoci při prevenci a objasňování kriminality a k zajištění pružného a rychlého kontaktu mezi policejními orgány, který se v těchto případech uskutečňuje přímo, bez nutné účasti dalších zprostředkovatelů. Policejní spolupráce se v tomto rámci začala uskutečňovat v základních činnostech formami, kterými je výměna styčných důstojníků a v činnosti našich útvarů možnost přeshraničního sledování a pronásledování osoby na území druhého státu. Důležitou úlohu zde sehrává zejména možnost vzájemného vysílání těchto styčných důstojníků na dvoustranném základě. Cílem této činnosti je posílit a urychlit spolupráci zvláště ve formách výměny informací, poskytování pomoci při žádostech o policejní součinnost a při právní pomoci v trestních věcech. Styční důstojníci však nebyli oprávněni k samostatnému provádění policejních opatření na území druhého státu.

Krátce vysvětlím, co se rozumí přeshraničním sledováním a pronásledováním. Jde o to, že policisté států této dohody, kteří v rámci vyšetřování ve své zemi sledují osobu, která je podezřelá z účasti na takzvaném extradičním trestném činu (extradicí se rozumí vydávaní), jsou oprávněni pokračovat ve sledování na území druhé smluvní strany. Podmínkou je, že tato strana povolila toto sledování na základě předem podané žádosti o právní pomoc. Na základě žádosti jsou sledováním pověřeni policisté druhé smluvní strany. Kontaktní orgány určuje oficiálně každá smluvní strana. Pokud není možné z důvodu zvláštní naléhavosti předem požádat druhou stranu o povolení, jsou policisté oprávněni pokračovat ve sledování osoby, která je podezřelá ze spáchání v úmluvě vyjmenovaných trestných činů, a to za blíže stanovených podmínek. V úmluvě je upravena dále možnost pro policisty, kteří ve své zemi pronásledují osobu přistiženou při spáchání nebo při účasti na některém závažném, přesně vyjmenovaném trestném činu, aby pokračovali v pronásledování takové osoby na území druhé smluvní strany bez jejího předchozího svolení, pokud příslušné orgány této strany nemohly být z důvodu zvláštní naléhavosti předem informovány nebo se nemohly včas dostavit k převzetí pronásledování. Totéž platí i v případě osoby uprchlé ze zajišťovací vazby nebo z výkonu trestu odnětí svobody. Policisté při pronásledování musí být snadno rozpoznatelní buď podle uniformy, pásky na rukávě nebo označeného auta. V obou případech přeshraničního sledování a pronásledování však existují určitá omezení, která je nezbytné dodržovat na území druhého státu. Tím je zvláště možnost použití služební zbraně jen v případě nutné obrany či možnosti vstupu do obydlí nebo na pozemek, které nejsou veřejně přístupné. Policisté provádějící sledování nebo pronásledování nejsou oprávněni osobu zajistit ani zatknout. Za účelem realizace těchto přeshraničních možností uzavírají členské státy příslušné vzájemné smlouvy. Oba tyto instituty byly zakotveny do trestního řádu a tím se staly právně závaznými. Podle stanovených zásad plnil úlohu prvního styčného důstojníka při výkonu přeshraničního sledování zpočátku již zmíněný zástupce vedoucího našeho zvláštního odboru, jazykově pro tyto účely vybavený.

Já jsem byl v devadesátém třetím roce vrchním kriminálním radou ustanoven do funkce staršího referenta specialisty zvláštního odboru Ústředny kriminální policie. Dál jsem vykonával na tomto pracovišti funkci analytika spočívající v průběžném vyhodnocování činnosti výkonných pracovišť, se kterými jsme stále udržovali kontakty a podle potřeby jsme pro ně pro ně i nadále centrálně zajišťovali potřebné technické prostředky. Zpracovával jsem výsledné zprávy pro nadřízená místa a stanoviska k písemným materiálům, které nám byly od nich dodávány a týkaly se výkonu služby na úseku, který jsme obhospodařovali. Protože ve společnosti došlo k podstatným změnám, které se promítly i do způsobu výkonu služby u specializovaných útvarů, bylo nezbytné na tuto situaci pružně reagovat. Některé metody práce bylo nutné opustit, protože pro ně přestaly existovat podmínky, na základě kterých bylo možné je používat. Byly to zejména postupy při jejich utajení před nepovolanými osobami, které byly upraveny interními normativními akty a které umožňovaly specializovaným útvarům plnit úkoly pro další složky kriminální služby. Tyto procesy vyvolaly nutnost změnit postupy ve výkonu služby tak, aby byly v souladu s právními normami vyšší právní síly. Podíleli jsme se proto spolu s právním oddělením Policejního ředitelství aktivně na tvorbě nových interních aktů řízení důsledně vycházejících ze změn v právním systému, zejména na úseku trestního práva a v souladu se zákonem o Policii České republiky tak, aby byly v souladu s těmito právními předpisy.

V té době jsem již začal při své práci využívat výpočetní techniku, která se postupně začala do celého rezortu zavádět. Pro mne to znamenalo absolvovat několik základních školení, abych ji pochopil a uměl s touto novou technikou pracovat. Současně jsem v tomto období začal navštěvovat dvouletý kurz němčiny, abych si osvěžil znalosti tohoto jazyka získané v rámci dřívějšího studia jak na střední, tak i na vysoké škole. Tehdy byla znalost němčiny poměrně významná vzhledem k našemu sousedství s Německou republikou a s očekávaným rozvojem vzájemných služebních styků s německými policisty. Anglický jazyk se stal prioritním až tehdy, kdy se naše republika začala otevírat světu a nastal příliv anglicky hovořících představitelů různých institucí a úřadů, kde je používání angličtiny jako světového jazyka běžnou záležitostí a její neznalost může být pro všechny, kteří se nějakým způsobem účastní na jejich činnosti velmi problematická. Kurz německého jazyka probíhal na policejním ředitelství a lektorkou tohoto kurzu byla mladá doktorka filozofie, která nějaký čas pobývala v tehdejší Německé demokratické republice a její znalost němčiny byla perfektní. Kromě naší výuky a svého pracovního působení byla překladatelkou románů některých německých autorů, z nichž nejvýznamnějším byl známý spisovatel Simmel, jehož některé romány přeložila a dokonce nás seznámila se svými překlady těchto románů vydané v knižní formě. Získal jsem od ní několik těchto knih společně s jejím věnováním a mám je ve své knihovně. V průběhu tohoto kurzu, jehož jsem byl vedoucím, a proto jsem s ní byl v určitém kontaktu, jsem se od ní dozvěděl, že se narodila a bydlela ve stejné ulici jako já v protějším domě, kde vyrůstala. I když jsme byli v podstatě sousedé, nikdy jsme se nemohli vzhledem k našemu většímu věkovému rozdílu vzájemně potkat. Kurz jsme zakončili zkouškou a získali jsme osvědčení o tom, že jsme dosáhli určitého stupně znalosti německého jazyka. Vzhledem k výše uvedeným faktům jsme ji až na výjimky prakticky v dalším působení u Policie nevyužili.

Mezitím byly zahájeny i na českém Ministerstvu vnitra a u Policie České republiky prověrky všech jejích pracovníků. U Ministerstva vnitra Československé socialistické republiky byla na základě zákona České národní rady z devadesátého roku na všechny tyto osoby vyžádána prověrka, jejímž výsledkem bylo vydání osvědčení o tom, zda prověřovaná osoba je nebo není evidována jako osoba v tomto zákoně uvedená. Šlo o to, zjistit, zda v předchozí době neměla nějaký užší vztah s tehdejší Státní bezpečností a zda byla nebo nebyla evidována v jejich spisech a evidencích jako její spolupracovník. Rovněž i já jsem prošel touto prověrkou a obdržel jsem písemné osvědčení s podpisem ministra, podle kterého nejsem podle výše uvedených kritérií evidován, a proto jsem mohl dále působit v rezortu MV.

V průběhu probíhajících reorganizačních změn, kdy se měnil systém bezpečnostní služby, pokud jde o způsob jejího dalšího řízení, byla začátkem devadesátého roku zrušena řada interních normativních aktů, vydaných ministry. Mezi nimi byl zrušen i neblaze proslulý rozkaz tří ministrů, zakazující styk příslušníků se západní cizinou a s emigranty, kteří opustili ilegálně naši republiku. Mě a Járovi se tak otevřel prostor pro vyhledání a navázání kontaktu s Petrem (Lusťou), o který jsme již v minulosti usilovali. Po rozhovoru s Járou, který měl rovněž zájem na tomto setkání, jsem začal vyvíjet aktivitu k nalezení Petra, o kterém jsem věděl, jak jsem již dříve uvedl, že by se měl trvale zdržovat v Holandsku. Vycházel jsem z toho, že znám jeho datum a místo narození a jeho původní jméno, což mi, jak jsem předpokládal, mělo stačit k jeho objevení a zkontaktování s ním. Měl jsem v úmyslu požádat Holandské velvyslanectví v Praze v tomto směru o pomoc, přičemž jsem chtěl pracovníkům této ambasády poskytnout všechny dostupné informace k tomu, aby ho bylo možno v jejich evidenci obyvatel nalézt a ztotožnit. Telefonicky jsem se spojil s informačním centrem této ambasády a hovořil jsem s jednou z jejích úřednic, u které jsem poznal, že i když mluvila dobře česky, že se jedná o občanku Holandska. Přednesl jsem ji svou žádost s uvedením všech nezbytných ůdajů a požádal jsem ji, zda by bylo možné v jejich evidenci obyvatel Petra vyhledat a sdělit mi jeho adresu. K mému překvapení ona úřednice, i když byla velmi vstřícná, mě nepotěšila, protože mi sdělila, že v Holandsku žádná taková evidence občanů neexistuje a proto mi nemůže vyhovět. Když jsem se jí ptal, jak by bylo možné ho jiným způsobem vyhledat, doporučila mi, pokud bych znal jeho poslední bydliště, tak abych se pokusil písemně požádat místní policejní útvar, aby mi zjistil, kam se odstěhoval. Protože jsem po těch letech jeho poslední adresu již neměl, tak jsem musel tuto možnost odmítnout. Jako druhá možnost mi tato úřednice navrhla, abych si zkusil podat inzerát do holandských novin se žádostí, aby se mi Petr ozval. Také tuto možnost jsem zavrhl, protože jsem si nebyl jist, zda by se Petrovi dostaly do ruky noviny, do kterých bych tento inzerát podal.

Po tomto zjištění jsem téměř ztratil naději, že se mě podaří Petra najít a navázat s ním styk. Po delším zvažování jsem se rozhodl požádat naše Ministerstvo zahraničních věcí o radu a o pomoc. Prostřednictvím telefonu jsem se propracoval až k ministerskému úředníkovi, který obhospodařoval Holandsko v rámci svého odboru. Když jsem mu sdělil, co jsem se dozvěděl na holandské ambasádě a požádal ho o pomoc, potvrdil mi, že skutečně v Holandsku žádná evidence obyvatel neexistuje a ztotožnil se s tím, co mi bylo doporučeno. Když jsem mu vysvětlil, že toto řešení u mne nepřichází do úvahy, snažil se mi pomoci, a proto přemýšlel, jak by bylo možné Petra objevit. Zprvu ho nic nenapadalo, ale později si vzpomněl a sdělil mi důležitý údaj, a sice to, že po změně politických poměrů v našem státě dostaly všechny naše ambasády v zahraničí příkaz, aby těm, kteří emigrovali a projevili o to zájem, byl dodatečně vyhotoven vystěhovalecký pas. Tito žadatelé byli na našich ambasádách jako příjemci těchto pasů evidováni a tak se naskýtala možnost, že by bylo možné Petra najít, pokud si o tento pas zažádal. Doporučil mi, abych se písemně s touto žádostí obrátil na naše velvyslanectví v Holandsku a sdělil mi i jeho adresu. Okamžitě po zjištění této možnosti jsem tomuto našemu zastupitelskému úřadu poslal svou žádost, kde jsem zdůvodnil, proč se s Petrem chci znovu setkat. Odvolal jsem se na naše dlouholeté přátelství, které bylo zpřetrháno tehdejšími politickými a u mne i služebními poměry, které mi znemožňovaly se s ním i písemně dále stýkat. Dopis jsem odeslal a čekal jsem na reakci na něj. Asi po týdnu jsem obdržel odpověď se stručným sdělením, ve kterém byla uvedena Petrova adresa s dodatkem, že ho telefonicky kontaktovali a on že s poskytnutím své adresy souhlasil. V ten moment jsem si uvědomil, že pokud by Petr z jakýchkoliv důvodů tuto mou žádost odmítl, neměl bych šanci se s ním znovu spojit. Došel jsem k utěšenému názoru, že Petr projevil rovněž o toto setkání zájem a chtěl, abychom se spolu zkontaktovali, i když jsme o sobě téměř dvacet let nevěděli.

Po tomto sdělení jsem okamžitě sedl a napsal jsem Petrovi dopis, ve kterém jsem uvedl všechny okolnosti, které mne vedly k tomu, že jsem byl nucen s ním tehdy ukončit jakýkoliv styk a že nebyla žádná možnost, abych se mu znovu připomněl. Projevil jsem přání, aby se mi nějakým způsobem, buď písemně popřípadě telefonicky ozval a proto jsem mu poslal i své telefonní číslo. Dopis jsem odeslal na uvedenou adresu, a abych se ujistil, že ho dostane, poslal jsem ho doporučeně. Jaké bylo mé překvapení, když se mi dopis po určité době vrátil jako nedoručený, protože si ho adresát nevyzvedl. Začal jsem pochybovat, zda zaslaná adresa byla správná a ani jsem nechtěl domýšlet, že by si Petr možnost našeho pozdějšího setkání rozmyslel a odmítl ho. Zkusil jsem dopis poslat znovu doporučeně a výsledek byl stejný. To už mi bylo nápadné a začal jsem pochybovat, zda vůbec budu mít někdy v budoucnu možnost se s ním zkontaktovat. Při třetím pokusu jsem mu tento dopis poslal jako obyčejné psaní a skoro jsem nedoufal, že to bude mít nějaký výsledek. Asi po deseti dnech, bylo k již k večeru, se ozval telefon. Když jsem zvedl sluchátko a ptal se, kdo volá, ozvalo se mi, že na druhém konci je Petr. Jeho hlas byl naprosto čistý, jako by stál vedle v pokoji a Petr mluvil perfektně česky, i když, jak jsem později zjistil, naučil se velmi dobře holandsky. Když jsme si vysvětlovali, proč se mi první dva doporučené dopisy vrátily, řekl mi, že každý den až do večera pracuje jako instruktor své vlastní autoškoly a i když dostal oznámení o doporučeném dopisu, neměl čas si ho vyzvednout. Teprve, když jsem mu poslal normální dopis, tak ten mu listonoš vhodil do schránky, kde ho pak nalezl. Tím se vysvětlily důvody vrácených dopisů.

Petr mi sdělil, že již určitou dobu jezdí do Československa, kde navštěvuje svého bývalého „parťáka“, se kterým se střídal, ještě když jezdil v Praze jako řidič na autobusové lince městské hromadné dopravy před svým odchodem do emigrace. Řekl mi také, že se rozvedl se svou první ženou, která ještě jako dívka za ním do Holandska přijela, že má dvě dcery a v současné době žije se svou známou. Slíbil mi, že při nejbližší příležitosti přijede do Prahy, aby se setkal se mnou a s Járou, kterého jsem okamžitě o tomto našem hovoru informoval. Po krátké době Petr volal, že přijede se svou přítelkyní a že se těší na setkání s námi. K němu skutečně došlo u mě a mé manželky v našem bytě a zúčastnil se ho i Jára. Vzájemné přivítání bylo velice srdečné a přátelské a během něho jsme si měli co vyprávět o době, po kterou jsme se neviděli. S Petrem tehdy přijela jeho mladší přítelkyně, na které bylo znát, že má své rodné kořeny v Indonézii, kde mělo Holandsko dříve své kolonie. Petr při rozhovoru s námi jí vždy překládal to, o čem jsme se mezi sebou bavili, aniž by mu to dělalo nějaké potíže. Potom ještě několikrát za námi do Prahy přijel, ale to už bylo s jeho novou manželkou, původem holanďankou, se kterou se oženil. Já jsem se i nadále scházel s Járou, který se také znovu oženil, a většinou jsme se spolu bavili o malířství, jemuž Jára propadl. Skoro každá má návštěva a mojí paní u něho končila tím, že jsme si od něho odnesli nějaký z jeho obrazů.

Zmiňované rehabilitace bývalých příslušníků VB a jejich znovupřijetí do služby probíhaly v celém rezortu MV a byly poměrně masivní. Při této příležitosti jsem si vzpomněl na svého bývalého spolužáka jiného Petra, propuštěného, jak jsem již uvedl za neohlášený styk jeho manželky s bratrem emigrantem, a dotázal jsem se ho, zda také požádá o rehabilitaci, která se v tomto případě vztahovala i na něho. Tento Petr mi tehdy sdělil, že o tom zatím neuvažoval a že zřejmě tuto možnost nevyužije. Toto jeho vyjádření jsem vzal jako fakt a dále jsem se s ním o tom nebavil. Jaké bylo mé překvapení, když se mi po delší době telefonicky ozval s tím, že je opět ve výkonu služby a pracuje na tehdejším pracovišti bývalé Rudé hvězdy, kde převzal dokonce funkci prozatímního vedoucího funkcionáře tohoto útvaru tehdejšího FMV s úkolem provést kádrové změny ve vedení tohoto pracoviště. Posléze mi po určité době telefonicky zavolal a nabídl mi funkci jeho inspekčního pracovníka s tím, že mne dobře zná a že bych byl schopen tuto funkci u něho vykonávat. Uvažoval jsem o této možnosti, ale nakonec jsem ji nepřijal, protože mi po mé provedené prověrce již nehrozilo, že bych musel služební poměr ukončit a odejít do civilní sféry. Pak jsem se dozvěděl, že Petr tuto funkci nabízel i dalšímu našemu bývalému spolužákovi, který ji rovněž odmítl. Asi po půl roce mě Petr opět volal s tím, že byl ještě s dalšími rehabilitovanými ze své funkce odvolán a že i přesto že se proti tomuto rozhodnutí odvolal, bylo mu naznačeno, aby z tohoto útvaru odešel. Petr měl však enormní zájem u Policie i nadále zůstat a proto, jak mi později řekl, snažil se o přijetí na funkci vyšetřovatele, kde mohl uplatnit své vědomosti získané studiem na vysoké škole. Ale ani tato jeho snaha se nesetkala s úspěchem, protože při prvním nuceném odchodu mu byla jeho zdravotní klasifikace změněna až na nejnižší stupeň, údajně proto, aby mohl tehdy získat odchodné za propuštění odůvodněné jeho nevyhovujícím zdravotním stavem. Při opětovném nástupu v rámci rehabilitace mu tato zdravotní klasifikace zůstala zachována a byla pak využita jako záminka proto, že nemohl být do funkce vyšetřovatele přijat, protože nevyhovoval zdravotním podmínkám pro zařazení na tuto funkci. Petr proto znovu ukončil své působení u MV, odešel do civilu a nakonec se odstěhoval mimo Prahu do jednoho z jihočeských měst, když zde získal dědictvím rodinný domek po své tetě. Nastoupil zde i do zaměstnání a čas od času jsme spolu telefonicky hovořili. Dvakrát, při své dovolené jsem ho v jeho novém působišti navštívil a on mi sděloval své zážitky ze svého nového pobytu, se kterým byl vcelku spokojen, protože z tohoto regionu pochází a v jižních Čechách od svého dětství vyrůstal až do doby, než přešel jako vrcholový sportovec do Prahy.

Ústředna kriminální služby se stala faktickým řídícím útvarem v rámci celé republikové kriminální služby a do její struktury byly začleněny i nově vytvořené útvary zaměřené zejména na boj s organizovaným zločinem. V průběhu jejich rozjezdu bylo jejich vedoucími shledáno, že k tomu, aby byla jejich pracoviště vzhledem k závažnosti jimi obhospodařované problematiky vysoce akceschopná, musí mít po ruce vytvořený samostatný specializovaný útvar, který by byl schopen okamžitě zajišťovat speciální úkoly na úseku sledování, vyplývající z jejich práce. Proto bylo vedením ústředny rozhodnuto o vytvoření nového specializovaného útvaru určeného k plnění požadavků, které by byly vyžadovány ze strany těchto nových subjektů. Tímto úkolem byl zprvu pověřen náš zvláštní odbor, který měl vytvořit podmínky pro jeho fungování, zpočátku zejména získáním odpovídajícího počtu jeho nových pracovníků. Průběžně k nám proto nastupovaly některé osoby, se kterými mohlo být do budoucna počítáno s jejich zařazením do této služby. Jednalo se o policisty uvolněné ze svého původního služebního zařazení, kteří prošli prověrkovým řízením a hledali si nové služební zařazení v souvislosti s prováděnou reorganizací v rezortu MV, u kterých nebyly shledány důvody pro jejich okamžité propuštění ze státní služby. Tito přijatí policisté měli tvořit personální základ tohoto nového výkonného útvaru. Prostory na policejním ředitelství, které zvláštní odbor užíval, již z důvodu nárůstu počtu jeho pracovníků nevyhovovaly a tak bylo rozhodnuto nadřízeným orgánem přestěhovat náš odbor do jednoho z uvolněných služebních objektů na kraji Prahy, dříve využívaného již zrušeným správním odborem FMV. Sem jsme byli dislokováni na nějakou chvíli, než bylo rozhodnuto o našem dalším přeložení do budovy v Ďáblicích, kde tehdy celá ústředna působila. V jejím vedení se od jejího zřízení vystřídalo ve funkci jejího ředitele několik osob z řad rehabilitovaných policistů nebo v jednom případě šlo o sice vysokoškolsky vzdělaného ředitele, ale přijatého přímo z civilní sféry bez jakékoliv předchozí policejní praxe. Naštěstí jeho zástupci, jak jsem již dříve uvedl, byli policisté s dlouholetou praxí i s odpovídajícím vzděláním v kriminalistické problematice a proto činnost ústředny mohla fungovat bez větších potíží.

V této době již Správa kriminální služby administrativně přestala jako samostatný útvar existovat a její původní tři součásti – odbor obecné kriminality, odbor hospodářské kriminality a zvláštní oddělení se staly relativně samostatnými pracovišti působícími v rámci Ústředny kriminální policie. Původní těsné vzájemné vztahy mezi nimi byly tímto rozhodnutím zpřetrhány a každé toto pracoviště se zaměřilo na plnění hlavních úkolů, které vyplývaly z jejich postavení. K vzájemnému odcizení došlo i tím, že každé z těchto pracovišť bylo z důvodu určitého chaosu a nedostatku vhodných prostorů umístěno do míst, které se nabízely k využití. Tak naše zvláštní oddělení bylo, jak jsem již uvedl, převeleno do objektu na kraji Prahy, naproti tomu odbor hospodářské kriminály skončil dokonce v objektu jednoho pražského podniku, který vnitru pronajal část svých prostorů. Shodou okolností to byl stavební podnik Fasádostav, ve kterém jsem ještě před vojenskou základní službou jako klempíř pracoval. Ten se po devadesátém roce přestěhoval na Žižkov, a protože se jeho pracovní výkonnost snížila, rozhodl se část svých výrobních prostorů pronajímat. Odbor obecné kriminality se zabydlel v objektu bývalého Federálního ministerstva vnitra v Praze Ďáblicích, kam jsme později byli přemístěni i my ze zvláštního oddělení. Odbor hospodářské kriminality byl po svém krátkodobém působení na Žižkově převelen do objektu bývalé Pohraniční stráže v Praze 5.

My, teď již pod hlavičkou zvláštního odboru, jsme aktivně pokračovali v činnosti, na jejímž konci mělo být vytvoření nového výkonného útvaru se specializovaným zaměřením na plnění požadavků, které měly přicházet zejména od útvarů Ústředny kriminální policie zabývajících se bojem proti organizované a závažné trestné činnosti. Netušili jsme však, že této myšlenky na jeho vytvoření se bez našeho vědomí zmocnila jiná skupina, složená z prověřených příslušníků jedné z bývalých správ FMV a ta začala sama tvořit vlastní útvar, přičemž na podporu tohoto svého záměru argumentovala svými dlouholetými služebními zkušenostmi z dané problematiky. Této skupině se podařilo získat podporu vedení ÚKP pro tento záměr a vytvořit tak bez naší účasti útvar, který měl postupně převzít pravomoc a úkoly, které plnil náš odbor. Konečným výsledkem bylo to, že nám náš ředitel začátkem devadesátého čtvrtého roku sdělil, že činnost a působení zvláštního odboru přestává existovat a tento odbor by se měl stát součástí toho nového útvaru s tím, že by mělo dojít k našemu služebnímu přeložení na nové funkce. Tomuto našemu přeložení však předcházely pohovory vedoucích funkcionářů tohoto nového útvaru s námi všemi ze zvláštního odboru, při kterých mělo být rozhodnuto, na jaké funkce a pracovní úseky budeme případně zařazeni. Vedení nového útvaru odmítlo hned v počátku převzít své bývalé kolegy ze správy FMV, kteří předtím nastoupili k nám na odbor, protože zde zřejmě dříve v minulosti působily vzájemné negativní vztahy a tito odmítnutí policisté si museli začít obstarávat nová místa nebo na konec odejít do civilu. Vlastní jednání tak probíhalo jen s námi kmenovými příslušníky bývalého zvláštního oddělení a týkalo se i mé osoby. Při něm jsem byl dotazován na svou dřívější činnost, a to nejen na zvláštním oddělení, ale i v jiných předchozích funkcích, kde jsem působil jako kriminalista. Během rozhovoru jsem nabyl dojmu, že vedení tohoto následnického útvaru v té době zatím nevědělo přesně, kam a na jakou funkci bych měl být zařazen a nakonec mi byla nabídnuta funkce jakéhosi podnikového právníka, řešícího především problémy činných pracovníků v souvislosti s výkonem služby, například jsem měl vystupovat v roli obhájce řidičů v případech řešení zaviněných dopravních nehod při používání služebních vozidel ve výkonu služby, nebo jako právník poskytující právní rady policistům při jejich osobních či rodinných problémech. Taková nabídka mne velice překvapila, neboť jsem očekával, že budu vzhledem ke svým teoretickým znalostem i praktickým zkušenostem zařazen na funkci spojenou s přímým výkonem služby a v tomto směru jsem se i vyjádřil. Bylo zřejmé, že toto mé sdělení nezapadalo do rámce jejich předchozího rozhodnutí o tom, jak s námi mělo být naloženo a proto jsem později došel k názoru, že případné budoucí působení u tohoto útvaru je pro mne z tohoto pohledu nepřijatelné. Proto jsem zvážil všechny možnosti a rozhodl jsem se, že se vrátím ke své původní profesi kriminalisty – operativního pracovníka a požádám o přeložení k některému z útvarů klasické kriminální služby. Mezitím jsem zjistil, že i ostatním pracovníkům zvláštního odboru, se kterými bylo jednáno, nebylo nabídnuto zařazení, které by odpovídalo jejich dosavadním funkcím a všichni až na jednoho odmítli k tomuto novému útvaru nastoupit.

Když jsem zvažoval všechny možnosti, kde bych mohl najít své budoucí uplatnění, rozhodl jsem se požádat vedoucího odboru obecné kriminality, bývalého vyšetřovatele, se kterým jsem se znal ještě z doby svého působení na obvodním oddělení VB v Praze 8, kde byl tehdy služebně zařazen. Při dotazu, zda je na odboru volné místo kriminalisty, jsem byl dotázán, pro koho je sháním. Když jsem řekl, že pro sebe, okamžitě mi sdělil, že si mohu podat žádost o přijetí, protože mne z dob našeho společného působení dostatečně zná a že ví, co ode mne může očekávat. Dokonce mi dal možnost vybrat si oddělení, kde bych pracoval. Zvolil jsem si tehdy funkci zabývající se problematikou mládeže už také proto, že vedoucím tohoto oddělení byl jeden z mých bývalých spolužáků na Vysoké škole SNB. Když jsem se mu byl představit, okamžitě mě přivítal, ukázal mi kancelář, kde bych měl působit a přidělil mi i pracovní stůl s tím, že se těší na naší budoucí spolupráci. Na základě tohoto rozhodnutí jsem podal v únoru devadesátého čtvrtého roku žádost o trvalé přemístění na odbor obecné kriminality a na jejím základě jsem byl rozkazem ředitele ústředny ustanoven do funkce staršího referenta specialisty oddělení mládeže ÚKP. Ještě předtím jsem byl znovu kontaktován vedením útvaru, kam jsme měli ze zvláštního odboru přejít s tím, že mi nabídli místo částečně odpovídající mým tehdejším představám. Protože jsem byl již pevně rozhodnut, že nastoupím na jiné místo, které mi více vyhovovalo, jejich nabídku jsem odmítl. Krátce na to jsem byl odvolán z funkce staršího referenta specialisty a následně zařazen do nového služebního postavení, kterým byla funkce policejního rady služby kriminální policie. Tuto funkci bylo možné charakterizovat tak, že policejní rada služby kriminální policie měl být vysoce kvalifikovaným pracovníkem, který měl v rámci Policejního prezidia ČR vykonávat nejsložitější činnosti při odhalování, dokumentaci a vyšetřování mimořádně složité trestné činnosti nebo v rámci útvaru policie s působností na celém území republiky nebo Policejního prezidia ČR řídit organizační články služby kriminální policie. Jeho činnost spočívala v tom, že se podílel na Stanovování směrů rozvoje policejní činnosti útvarů Policie ČR s působností na celém území ČR, na vedení příslušné dokumentace a na výkon policejních činností v trestním řízení při odhalování, dokumentaci a vyšetřování skutkově a právně nejsložitější trestné činnosti v rámci Policejního prezidia ČR. Jako vhodné školní vzdělání pro toto povolání mu byla stanovena zejména bezpečnostně právní činnost - služba kriminální policie. Již jako policejní rada zařazený na oddělení mládeže UKP jsem se začal připravovat na plnění nových úkolů. Jednoho dne mi však telefonicky zavolal vedoucí odboru hospodářské kriminality s tím, že se dozvěděl, že hledám nové uplatnění, a když se dozvěděl, že místo již mám, zeptal se mne, co jako bývalý pracovník hospodářské kriminality hledám na odboru obecné kriminality a hned mi nabídl místo ve funkci analytika u svého odboru. Tato žádost mne překvapila ale zároveň i potěšila, protože jsem se mohl vrátit ke své původní profesi, kterou jsem vykonával několik let. Bylo mi však nepříjemné požádat vedoucího OOK krátce po mém zařazení o uvolnění pro OHK, když mi tehdy vyšel vstříc. Požádal jsem proto vedoucího OHK, aby se s ním osobně domluvil, a podle toho jsem se chtěl zařídit. Nedlouho poté mi vedoucí OHK oznámil, že se s vedoucím OOK dohodl o mém krátkodobém zařazení na odboru hospodářské kriminality s tím, že se později rozhodne, zda na tomto odboru zůstanu. Tak se také stalo a já jsem v dubnu devadesátého čtvrtého roku podal novou žádost o trvalé přemístění na odbor hospodářské kriminality, kde jsem byl opět ustanoven do funkce policejního rady na oddělení ochrany nehmotných práv OHK. Tím skončila další etapa mého působení ve státní službě.

– Kapitola patnáctá –

Policejním radou na odboru
hospodářské kriminality

V úvodu této kapitoly bych se chtěl zmínit o tom, jaký byl náhled na hospodářskou trestnou činnost po devadesátém roce a jak se měnily názory na její postih. Se změnou politické situace v našem státě se v počátku začalo hovořit o tom, že hospodářská trestná činnost přestane fakticky existovat, protože případné hospodářské delikty si budou ekonomické subjekty řešit samy mezi sebou a nebude nutné, aby policie do nich vstupovala a prováděla jejich vyšetřování. Tento názor se projevil i v tom, že výkon služby kriminalistů zařazených na úseku boje s hospodářskou trestnou činností byl v této době především směrován na odhalování obecné kriminality a ochrana ekonomických vztahů byla v podstatě utlumená. Po zrušení trestných činů odpovídajících socialistickému státu převážila na počátku devadesátých let v jejich právní úpravě snaha o liberalizaci, vedena snahou co nejméně zasahovat trestním právem zejména do ekonomických procesů, jevů a vztahů a ponechat prostor působení trhu a podnikání. Úloha práva v ekonomice byla někdy zpochybňována. Obecné se předpokládalo, že problémy, jež vzniknou, vyřeší nově se vytvářející tržní prostředí. Tato představa se nenaplnila, naopak podceňování práva se ukázalo v ekonomice v některých negativních jevech. Prudký rozvoj podnikání byl provázen změnami velkého množství právních předpisu regulujících podnikání, ale také novými formami hospodářské kriminality. Ukázalo se, že kvalitní trestní právní úprava je nezbytným předpokladem k účinnému postupu proti trestné činnosti, a to jak z hlediska prevence, tak i z hlediska trestní represe. Ta sama o sobě nezaručuje účinnost a úspěšnost boje s kriminalitou. Pro boj s hospodářskou kriminalitou je rovněž velmi důležité personální a materiální zabezpečení jejího stíhání, zejména vytvoření podmínek pro specializaci všech orgánů činných v trestním řízení.

Vzestup hospodářské kriminality u nás úzce souvisel s transformací ekonomiky, především s procesem privatizace, s přechodem na tržní ekonomiku a také se zastaralou liberalizací zahraničního obchodu a zahraničních investic. V souvislosti s přechodem od socialistického vlastnictví k soukromému byly z trestního zákona odstraněny skutkové podstaty hospodářských trestných činů týkající se ochrany majetku v socialistickém a družstevním vlastnictví a jak ukázal další vývoj, adekvátní náhrada za ně v počátku chyběla. To se projevilo v nových formách protispolečenského jednání, kdy v souvislosti se zahájeným privatizačním procesem začalo docházet k případům, kdy byly poškozovány bývalé výrobní socialistické organizace. U nich postupně docházelo k jejich vytunelování zejména tím, že při snaze získat finanční prostředky za prodej svých výrobků odběratelům, kteří je odebírali buď na základě padělaných dokladů, nebo prostřednictvím takzvaných „bílých koní“, což byly osoby nastrčené jako zástupci jejich firmy a jejím jménem uzavíraly podvodné kupní smlouvy. Zboží bylo odebráno na základě fakturace a mělo být do určité doby odběrateli zaplaceno, což se nestávalo a jejich dohledání nebylo vzhledem k použitým falešným dokladům prakticky možné. Bílým koněm byla osoba nastrčená, použitá k páchání trestné činnosti, aby zakryla skutečného pachatele nebo osobu, která má z této činnosti prospěch. Úkolem bílého koně bylo zboží vyzvednout a předat další neznámé osobě. Využívání bílých koní bylo prováděno na základě jejich registrace, kdy vystupovali jako podnikatelé při následném odebírání zboží bez úmyslu je zaplatit. Od bílého koně se vyžadovalo to, aby byl způsobilý k právním úkonům. Příznačnými bílými koni bývaly zpravidla nemajetné fyzické osoby, které se nebály majetkové odpovědnosti, protože neměly co ztratit.

Stále více se tak rozmáhala podvodná jednání zaměřená na vylákání jakéhokoliv zboží s úmyslem je nezaplatit, dále potom podvody při uzavírání obchodních smluv a podvody u machinací s finančními prostředky v dodavatelsko-odběratelských vztazích, protože padělaným dokladům nebyla ze strany poškozených subjektů věnována náležitá ostražitost. Začaly narůstat pojistné a úvěrové podvody, zejména založené na žádání úvěrů na fiktivní podnikatelské záměry, na neexistující firmy, na padělané doklady a poskytování úvěrů na základě nadhodnocených zástav, úvěrový obchod byl poskytován za provizi. Začaly problémy spojené s vykrádáním účtů pomocí padělaných osobních dokladů, se zneužíváním platebních karet a nedařilo se v plné míře odhalovat a dokumentovat návazné formy trestné činy - organizátory či jejich pomocníky. Závažnými hospodářskými trestnými činy se staly i daňové úniky s vysokými škodami, docházelo k falšování účetnictví, nevedení účetních dokladů, neodvádění daně pojistného na sociální zabezpečení a na zdravotní pojištění a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti. Sem patřily i daňové machinace související s výrobou, distribucí, přepravou a exportem lihovin, cigaret a zneužívání dováženého technického benzínu k ilegální, nezdaněné výrobě pohonných hmot, problémem se stalo i vykupování akcií z kupónové privatizace. Jedním ze závažných problémů se staly případy takzvaného „praní špinavých peněz“, při kterých docházelo k přesunům finančních prostředků přes konta otevřená na cizí jména. Mezi nejčastější trestné činy se v té době zařadila i zpronevěra, vyskytující se převážně v oblastech leasingu a neoprávněného nakládání se svěřenými finančními prostředky. Bylo tedy nepochybné, že hospodářskou trestnou činnost nelze jen tak přehlížet, ale právě naopak bylo stále více zřejmé, že budou v rámci policie nutně i nadále působit pracovníci zabývající se speciálně touto závažnou problematikou a schopni jí postihovat.

Od listopadu osmdesátého devátého roku byl trestní zákon z šedesátého prvního roku několikrát novelizován. Některé trestné činy byly vypuštěny a současně byla vytvořena řada zcela nových trestných činů. Některé skutkové podstaty byly pozměněny, doplněny a nově formulovány. Podstatné změny byly provedeny u trestných činů hospodářských, obsažených ve hlavě druhé zvláštní části trestního zákona. Nejvýznamnější změnou bylo vypuštění celého III. oddílu, označeného jako „trestné činy proti majetku v socialistickém vlastnictví“. Touto úpravou byla zajištěna rovná ochrana všech vlastníků majetku a trestné činy proti majetku jsou nyní zakotveny jen v hlavě deváté zvláštní části trestního zákona. Pokud jde o trestné činy označované jako hospodářská kriminalita, které jsou obsažené v hlavě druhé, tak trestná činnost v podnikatelské sféře zde není plně postižena, ale trestní postih negativních jevu v ekonomice umožňují i jiné trestné činy, které jsou zaraženy do hlavy deváté zvláštní části trestního zákona označené jako „trestné činy proti majetku“. Přijaté změny trestního zákona vypustily celý třetí oddíl hlavy druhé, týkající se trestných činů proti majetku v socialistickém vlastnictví, dále trestné činy, které již neodpovídaly novým podmínkám, např. spekulace, zneužívání socialistického podnikání, narušování řízení, plánování a kontroly národního hospodářství, porušování povinnosti v provozu socialistické organizace a další. Jiné byly přejmenovány, například trestný čin nedovoleného podnikání na neoprávněné podnikání, a další. Nově zakotveny byly trestné činy jako pletichy při veřejné soutěži a veřejné dražbě, pletichy při řízení konkursním a vyrovnacím, provozování nepoctivých her a sázek a trestný čin podílnictví umožnila postih takzvaného praní špinavých peněz. Další trestné činy reagují na nové jevy v naší ekonomice. U některých hospodářských trestných činů došlo k novému pojmenování skutkových podstat, nebo ke změnám v jejich znění. V zákoně byly zakotveny nové skutkové podstaty, jimiž bylo reagováno na negativní jevy ve společnosti. Nová skutková podstata trestného činu podílnictví umožnila postih tzv. praní špinavých peněz. Následující novelou byly doplněny některé skutkové podstaty trestných činů a významným krokem bylo zakotvení ustanovení o zločinném spolčení. Jedna z dalších novel se především zaměřila na oblast hospodářských a majetkových trestných činů a vytvořila některé nové skutkové podstaty a jiné stávající více či méně pozměnila. Za nejdůležitější se považovaly trestné činy pojistného podvodu a úvěrového podvodu. Následovaly další novely „dohánějící „nové“ ekonomické problémy a novely, které se přímo netýkaly hlavy druhé ani hlavy deváté zvláštní části trestního zákona, které však upravovaly otázky, jež mohly mít úzkou vazbu na hospodářskou kriminalitu.

Za těchto poměrů v devadesátém čtvrtém roce po skončení svého velice krátkého působení v problematice obecné kriminality, o kterém jsem hovořil v předchozí kapitole, jsem na základě vlastní žádosti nastoupil k výkonu služby na odboru hospodářské kriminality, který byl součástí Ústředny kriminální policie a sídlil tehdy v objektu MV na Praze 5. Tak jsem se po dlouhých čtrnácti letech opět vrátil ke svému původnímu zařazení kriminalisty pracujícího na úseku hospodářské kriminality. Byl jsem ustanoven do funkce policejního rady oddělení ochrany nehmotných práv a zprvu jsem vykonával funkci analytika. Mým hlavním úkolem bylo v době, kdy již neexistovala federální republika, vyřizovat vzájemná písemná dožádání z Česka a ze Slovenska, která se týkala především pátrání po pachatelích hospodářské trestné činnosti související s podvodným odběrem zboží a jeho nezaplacením. Šlo o případy, kdy zpravidla fiktivní zástupci různých firem na základě falešných dokladů nebo nastrčené osoby (takzvaní bílí koně) odebírali na faktury od dosud existujících státních podniků různé komodity, které byly odváženy neznámo kam a nikdy nebyly proplaceny. Protože v té době byl možný nekontrolovatelný převoz tohoto zboží přes hranice obou států, bylo recipročně vyžadováno pátrání po těchto osobách na území obou států. Kromě toho jsem za odbor z podkladů získaných od jeho jednotlivých oddělení pravidelně zpracovával úhrnná hodnocení dosažených pracovních výsledků, která vedoucí odboru předkládal na poradách vedení ÚKP jejímu řediteli. Podle potřeby jsem rovněž zpracovával stanoviska ke všem materiálům, které byly zasílány na odbor se žádostí o jejich posouzení. Ještě v květnu tohoto roku mne vedoucí odboru vyslal do čtrnáctidenního kurzu pořádaného Interpolem v Praze se zaměřením na postup policistů v analytické činnosti při vyšetřování závažných případů hospodářské kriminality a případů souvisejících s narůstajícím problémem šíření drog v České republice. Do osmdesátého devátého roku se totiž drogový problém jevil jako poměrně stabilizovaný, po listopadu a zejména po ustavení České republiky otevřením hranic, liberalizací společnosti, změn hodnotového systému, velkých přesunů majetku a vlastnických vztahů v podmínkách nevyhovující legislativy se tato situace podstatně zhoršila. Rapidní šíření drog v devadesátých letech si vynutilo pozornost i ze strany represivních složek, neboť tento jev se začal negativně promítat v kriminálních statistikách. Aby policisté v budoucnu mohli účinněji stíhat a dokumentovat též trestnou činnost pod vlivem drog, byla přijata některá opatření, k nimž patřilo i proškolování policistů zaměřené na účinnější postih pachatelů této trestné činnosti s účinným využitím výpočetní techniky při dokumentaci propojení zločineckých skupin cizinců a s tím spojeným vytvářením nových drogových scén. A toto zaměření bylo zásadním obsahem tohoto kursu. Pro nás, některé policisty pracující na úseku hospodářské kriminality měl tento kurs význam, protože se v něm hovořilo o vytváření zločineckých skupin a o způsobech jejich odhalování a dokumentování trestné činnosti, které se začaly projevovat i v rámci hospodářské kriminality. Kurs vedli dva pracovníci Interpolu, oba původem z Kanady, členové Královské Kanadské jízdní policie, z nichž jeden byl jejím příslušníkem a druhý civilním zaměstnancem, oba specialisté v dané oblasti. Nás účastníků z České policie bylo asi patnáct z různých policejních složek. Přednášky v tomto kurzu byly výhradně v anglickém jazyce, pro nás byl připraven policejní tlumočník, který jejich přednášky postupně překládal do českého jazyka. Z toho, jakým způsobem měli oba lektoři zpracovanou osnovu přednášek, bylo zřejmé, že tyto kurzy pořádali pro další policejní sbory, neboť měli pro nás připravené metodické listy s českým textem, podle kterých postupovali a které jsme na závěr kurzu od nich dostali. Obsahem kurzu byla vedle zhodnocení současného stavu přednášené problematiky ve světovém měřítku hlavně výuka činnosti policejních analytiků při rozkrývání a dokumentování této trestné činnosti, a to i s využitím výpočetní techniky, jejíž používání u Policie České republiky, pokud šlo o programové vybavení, bylo stále ještě v začátcích. Byli jsme seznamováni s doporučovanými postupy, se způsoby dokumentování a využívání získávaných poznatků a prakticky jsme si všichni vyzkoušeli způsob takzvané prezentace souhrnných informací, které bychom jako analytici v rámci svého vystoupení na služebních poradách měli umět demonstrovat přítomným funkcionářům s návrhem stanovení dalších postupů. Ke způsobu dokumentování a využívání získaných poznatků jsme každý z účastníků obdrželi na disketách autorský počítačový program s právem jeho užívání, který byl vytvořen oběma přednášejícími. Na závěr kurzu jsme získali písemné osvědčení od Kolegia Kanadské policie o absolvování kurzu analytiků a byli jsme pozváni na recepci pořádanou v této souvislosti prvním tajemníkem Kanadského velvyslanectví v Praze.

Koncem devadesátého čtvrtého roku jsem byl převeden z personální pravomoci UKP do pravomoci Ředitelství služby kriminální policie Policejního prezídia, jejímž ředitelem se stal můj bývalý spolužák Petr, držitel červeného diplomu a byl jsem jmenován do funkce policejního rady skupiny ochrany majetku a hospodářské kázně. Pokračoval jsem ve své práci na odboru hospodářské kriminality, který byl později přemístěn do budovy Policejního prezídia v Praze 7. Zde bylo kromě analytické činnosti hlavní náplní mé práce organizovat pomocí dálnopisných hlášení celorepublikové pátrání po osobách dopouštějících se hospodářských deliktů, zejména podvodů, ve kterých působili již zmínění bílí koně. V průběhu této doby nahradil Petra v jeho funkci nový ředitel, na naší práci se však nic podstatného nezměnilo. Při sledování vývoje hospodářské kriminality jsme zaznamenávali její nárůst, její nové formy a snažili jsme se vytvářet podmínky pro jejich odhalování a jejich zohledňováním stanovovat další postupy včetně příjímání preventivních opatření. Získané poznatky a inovace byly od nás neprodleně předávány všem výkonným útvarům hospodářské kriminality jako metodické pomůcky pro jejich činnost. Mezitím proběhla v celé republice kuponová privatizace, kdy bylo možné nakoupit podílové listy podle výběru každého z jejích účastníků a podle stavu na finančních trzích. Nabízeny byly jednak přímo akcie privatizovaných podniků, ale také akcie privatizačních fondů, které sehrály v průběhu privatizace klíčovou roli. Pro jejich činnost nebyly vytvořeny dostatečné kontrolní mechanismy, což nabízelo rozsáhlé možnosti tunelování. Jako významný aktér tunelování bývá zmiňována i společnost Motoinvest, v níž figurovali například Pavel Tykač a Jan Dienstl. V kupónové privatizaci byly rozprodávány podíly jak v podnikové sféře, tak i v bankovním sektoru. Protože má dcera byla zaměstnána v Komerční bance, rozhodli jsme se všichni z naší rodiny nakoupit podílové listy této banky. Zmiňuji tuto okolnost proto, že v devadesátém pátém roce byla nastartována akce na výkup těchto podílových listů, který organizovali již zmínění podnikatelé z Motoinvestu v Západočeském kraji se snahou tímto způsobem ovládnout Komerční banku. Vedení banky na tento zámysl včas reagovalo a banka sama začala tyto podílové listy od jejich držitelů vykupovat. Někteří z rodiny se rozhodli tuto nabídku přijmout a bance své podílové listy prodat za slušnou cenu. Banka tímto přístupem zabránila problémům, kterým by musela čelit a dotyčná skupina svůj úmysl nenaplnila. Této situaci se poměrně obšírně věnovaly sdělovací prostředky, kde byla zveřejněna jména oněch podnikatelů. Se jménem jednoho z nich jsem se později setkal při vyšetřování jiného případu v Plzni, kterého jsem se zúčastnil a o kterém budu nyní hovořit.

Šlo o mimořádný případ, kdy jsem byl v devadesátém šestém roce ještě s dalšími kolegy z našeho odboru hospodářské kriminality zařazen do operativní skupiny, která byla převelena do Plzně, aby pomohla příslušníkům Krajské správy při vyšetřování příčin krachu plzeňské Kreditní banky. Kreditní banka Plzeň byla založena v devadesátém prvním roce a o tři roky později vlastnila šedesát pět procent jejích akcií Česká pojišťovna. V devadesátém šestém roce vyvrcholila série krachů jedenácti bankovních domů právě kauzou Kreditní banky Plzeň, spojenou se ztrátou ve výši dvanácti miliard. Česká národní banka už tehdy věděla o tom, že Kreditní banka Plzeň porušuje zákony a uložila této bance řadu nápravných opatření, která zřejmě byla málo důrazná, a zkušení odborníci neodhadli, že se banka stane obětí tzv. tunelování, což je způsob získávání peněz tím, že banka byla založena pouze proto, aby dala úvěry společnostem, které se staly akcionáři banky či měly těsné styky s vedením. Když tyto úvěry nebyly spláceny, banky zkrachovaly. V srpnu Česká národní banka odebrala Kreditní bance licenci kvůli miliardovým ztrátám a následně na to začala být činnost Kreditní banky a jejích představitelů na základě rozhodnutí krajského státního zastupitelství vyšetřována policií. Vedoucí pracovníci Kreditní banky v prosinci devadesátého čtvrtého roku uzavřeli jménem banky dvacet sedm smluv o úplatném převodu cenných papírů, které měl koupit Motoinvest. Tomu banka za podíl na fiktivní transakci vyplatila dvacet milionů korun. K převodu ale nikdy nedošlo a banka o měsíc později v lednu devadesátého pátého roku uzavřela dalších dvacet sedm smluv. Ty se týkaly stejných cenných papírů a také cena byla stejná. V tomto případě už údajně předstírali, že majitelem cenných papírů je Motoinvest a kupujícím banka. Ve druhém případě už ale banka vyplatila pouze polovinu původního podílu na nerealizovaném obchodu. Částka deseti milionů korun tak byla vlastně odměnou Motoinvestu za pomoc při obcházení zákona, kterým si banka zajistila vyvedení ztrátových aktiv z účetnictví a tím vylepšení bilance. Kreditní banka a.s. Plzeň, založená v devadesátém prvním roce českými fyzickými osobami, chtěla podle svých původních proklamací podporovat malé a střední podnikání. Za dva roky své ziskové existence se na ni napojili spekulantské skupiny, kterým banka začala půjčovat na nereálné podnikatelské záměry nebo proti falešným drahým kamenům. Finanční ústav se také zaručil za monstrózní leasingové obchody. V závěru devadesátého čtvrtého roku převzala banku jako majoritní akcionář Česká pojišťovna, jejíž tehdejší náměstek, který se stal předsedou představenstva banky, se do těchto aktivit sám zapletl. Česká národní banka odebrala bance licenci v srpnu devadesátého šestého a od září téhož roku vstoupila banka do likvidace. Tu se ani dvěma likvidátorům nepodařilo vypořádat a koncem devadesátého osmého roku propadla banka do konkurzu. Ztráty banky se odhadovaly na sedm až jedenáct miliard korun.

Vyšetřováním této kauzy byl pověřen úřad vyšetřování krajské správy Plzeň, v jehož rámci byla pro tento účel ustanovena samostatná vyšetřovací skupina složená z vyšetřovatelů a operativních pracovníků v čele s jedním ze starších vyšetřovatelů, a do které jsme byli zařazeni i my z operativní skupiny. Vyšetřovací skupina byla rozdělena do několika sekcí zaměřených na jednotlivé ekonomické úseky banky, u nichž bylo zahájeno vyšetřování, které mělo za cíl odhalit a zadokumentovat trestnou činnost v bance a vyšetřovat osoby s tím spojené. Já společně se svým kolegou Jožkou z odboru hospodářské kriminality (který mi v osmdesátých letech pomáhal při operativně bezpečnostním cvičení na Správě kriminální služby) a s vyšetřovatelem Krajské správy Jardou, bývalým studentem fakulty vyšetřování Vysoké školy SNB jsme byli pověřeni vyšetřováním na úseku bankovního leasingu, kdy banka v rámci uzavíraných leasingových smluv přišla o nemalé finanční prostředky. Pro vysvětlení uvádím, že samotné slovo leasing je převzato do české terminologie z anglického slova, které v překladu znamená pronájem. Jde o obchodní akt mezi pronajímatelem, zpravidla leasingovou společností a nájemcem, kdy předmětem leasingové smlouvy může být věc movitá, například dopravní technika a stroje nebo i nemovitosti. V roce 1994 panovaly v leasingové divizi Kreditní banky velice žalostné poměry. Leasingové smlouvy na desítky kamionů a autobusů, které uzavírali odpovědní bankovní úředníci hlavně se spřízněnými dušemi, se brzy ukázaly jako nedobytné a banka se tím dostala do finanční ztráty.

Naším prvním úkolem bylo zjistit situaci na tomto bankovním úseku. Od bývalého vedoucího pracovníka leasingové divize, inženýra, původně zaměstnaného ve Škodových závodech v Plzni, jsme získali informace, že bance bylo skupinou podnikatelů ze Severních Čech doporučeno podnikat v oblasti leasingu s těžkými nákladními vozidly – tahači s návěsy zahraniční výroby, které tato skupina pro banku od výrobců ve velkém nakupovala. Zpočátku se tento záměr jevil jako vysoce výdělečný, protože se leasingem těchto vozidel očekával nemalý finanční zisk. Banka začala masivně uzavírat leasingové smlouvy s podnikateli, kteří se domnívali, že s provozováním pronajatých vozidel na dopravním trhu začnou vydělávat velké peníze. Jenže v době, kdy byl tento leasing v bance zaveden, tak již byl dopravní trh rozdělen mezi velké dopravní společnosti a podnikatelé s jedním nebo dvěma tahači jim nemohli konkurovat. Začalo docházet k tomu, že nájemci nebyli schopni získávat pro pronajatá vozidla přepravní zakázky a jejich plány na dosažení zisku, ze kterého by hradili splátky leasingových smluv, provoz vozidla a plat řidiče spolu s vlastním očekávaným příjmem, se staly nereálnými a postupně se začali dostávat do platební neschopnosti. Skončilo to tím, že přestali splácet stanovené leasingové splátky a bance tím začaly vznikat potíže, protože počet neplatičů se neustále zvyšoval, zejména poté, když nájemci zjistili, že banka vůči nim neuplatňuje žádné sankce. Pro obě strany tím nastala patová situace, neboť banka sice měla právo odebrat neplatiči pronajaté vozidlo, ale jeho odběrem se dostala do potíží, protože o odebrané již používané vozidlo nebyl ze strany dalších zájemců o leasing již zájem. Banka byla nucena řešit problém, jak s vrácenými vozidly dále nakládat, protože začaly narůstat náklady spojené s jejich uskladněním a při dlouhodobém stání se snižovala jejich užitná hodnota, což ve svém důsledku vedlo k dalším značným ztrátám.

Naše skupina začala svou činnost zprvu bez toho, že by znala tyto okolnosti, které jsme se dozvídali postupně v průběhu vyšetřování. V jeho první fázi jsme se nejprve zaměřili na ty nájemce, kteří nespláceli stanovené splátky a pronajatá vozidla neměli v úmyslu bance vrátit, protože jsme předpokládali, že se tímto svým jednáním mohli dopustit trestné činnosti. To se v několika případech potvrdilo a vyšetřovatel zahájil vůči nim trestní stíhání. Posléze se nám však potvrdily výše uvedené skutečnosti, a to tehdy, když jsme ve Východočeském kraji vyslýchali jednu mladou podnikatelku, bývalou dispečerku dopravního podniku, která se domnívala, že s původně získanými zkušenostmi bude schopna sama podnikat. Od banky získala dva tahače s návěsy, ale po určité době zjistila, že byla tato činnost pro ni ztrátová, neboť náklady spojené s údržbou a provozem obou vozidel, ke kterým musela zajistit i řidiče, byly vysoké a ona přestala být schopna platit splátky. Tuto skutečnost oznámila bance s tím, že oba kamiony vrátí. Jak nám vypověděla, přijel za ní tehdejší vedoucí leasingového oddělení z banky a přemlouval ji, aby si kamiony ještě ponechala, protože se jí mohou zlepšit podnikatelské podmínky. Ona s tím souhlasila, ale leasing i nadále nesplácela. V jiném případě podnikatel, který s najatým kamionem podnikal v Německu bez toho, že by platil splátky, tak poté, kdy se dozvěděl, že se v bance provádí vyšetřování, zapůjčený kamion převezl přes hranice zpět do České republiky a nechal ho odstavený nedaleko tehdejšího hraničního přechodu.

K zásadnímu obratu ve vyšetřování leasingové činnosti došlo v době, kdy se nám podařilo zajistit čtyři faktury, podle kterých měla banka zaplatit ve čtyřech splátkách částku cca 180 milionů Kč za vypracování jakési metodické příručky, která měla být jakýmsi manuálem na řešení problému v oblasti leasingu. Příručku jsme objevili v trezoru ředitele banky uloženou bez toho, že by s ní někdo pracoval. Vzniklo podezření, že byly tímto způsobem neoprávněně z banky odčerpány značné finanční prostředky, protože jsme byli přesvědčeni, že šlo o účelovou akci v době, kdy banka již byla před likvidací a tato suma peněz mohla být pro někoho lukrativním příjmem. V průběhu vyšetřování této kauzy byli zprvu obviněni ti, kteří svými podpisy umožnili zmíněné faktury proplatit. Další šetření jsme zaměřili na samotnou příručku a její zpracovatele. Zjistili jsme, že při jejím zpracování byly použity podivné praktiky, protože zhotovení tohoto projektu dostala za úkol PM-leasing, pro kterou pracovala společnost Ekounie, spol.s.r.o. se sídlem v Ústí nad Labem, jejímž předmětem podnikání (činnosti) bylo v té době provádění informační, analytické a konzultační činnosti v oblasti ochrany životního prostředí, koupě zboží za účelem jeho dalšího prodeje a prodej a zprostředkovatelská činnost a pronájem průmyslového zboží a základních prostředků (nevztahovalo se na nemovitosti). Jednatel této společnosti byl zároveň ředitelem leasingové divize Kreditní banky, a proto byl podezřelý, že zneužíval informace v její neprospěch. Jak jsme zjistili, k vypracování projektu se přihlásili dva zaměstnanci z Ekounie, kterým jejich jednatel předával potřebné informace a umožnil jim mimo jiného i nahlížet do svazků uzavřených leasingových smluv, které jim jako ředitel leasingu dodával.

Protože nám připadala vyplacená částka za tuto příručku jako značně nadhodnocená, rozhodl se vyšetřovatel, že si vyžádá její znalecké posouzení. Problémem však bylo získat znalce, který by byl ochoten a schopen tento znalecký posudek vypracovat. Podařilo se nám až v Praze získat specialistu s vysokoškolským vzděláním, který se problematikou leasingu zabýval již při jeho zavádění do praxe v nových ekonomických podmínkách a byl ochoten tento posudek vypracovat. Výsledkem jeho zkoumání se potvrdilo, že autoři příručky vyhodnotili v jejím obsahu situaci v leasingové divizi a ve své podstatě navrhli řešení k nápravě, které jak nám bylo znalcem řečeno, bylo možné vyčíst z jiných publikací k této problematice volně přístupných na knižním trhu. Znalec podle svého znaleckého posudku stanovil hodnotu této příručky ve výši jen tří miliónů korun. Začali jsme se zajímat o to, kde vyplacená částka nakonec skončila. Ze společnosti Ekounie, která byla příjemcem celé částky za zhotovenou příručku, byly tyto peníze téměř všechny převedeny prostřednictvím opčních smluv do dalších společností, které se hlásily k spoluúčasti na řešení situace na úseku bankovního leasingu. Byly to i podnikatelské organizace z Litoměřicka a zejména z Jižní Moravy, kdy jsme zjistili, že jednomu z vedoucích pracovníků této společnosti byla na základě uzavřené smlouvy o dílo zaměřené na poradenskou činnost vyplacena částka pět miliónů korun. Tento příjemce tuto částku okamžitě uložil do jedné z nově vznikajících bank se zahraniční účastí v Praze, která v té době nabízela až devatenáctiprocentní úrok z uložených peněz a každý měsíc si vybíral po dobu šesti měsíců tento úrok pro vlastní potřebu. Byli jsme se souhlasem krajského státního zástupce schopni sledovat pohyb těchto peněz po různých účtech, ale nikdy se nám nepodařilo prokázat, že by část z nich odešla na soukromý účet některé z osob, které byly vyšetřovány.

Mezitím nové vedení banky hledalo cestu, jak se zbavit břímě nedobytných leasingových úvěrů. Postup byl takový, že banka tyto pohledávky převedla na dceřinou společnost cestou zvýšení jejího základního jmění. Pohledávky se tak touto transakcí změnily v účetnictví banky na akcie a tím se ze záporných položek dostaly do kladných. Stále však přetrvávaly problémy s odebranými nebo vrácenými kamionovými soupravami od neplatičů, se kterými si banka nevěděla rady. Přihlásila se však znovu společnost, která dodávala bance nové soupravy od výrobců s návrhem na řešení této vysoce problematické situace. Řešením, se kterým banka posléze souhlasila, mělo být převezení těchto souprav do zahraničí, konkrétně do Holandska, kde chtěla zmíněná společnost založit českoholandské společenství a s těmito kamiony podnikat na holandském trhu, kde byla větší šance na uplatnění. Současně měla bance zasílat leasingové platby. K této situaci skutečně došlo a firma začala podnikat s tím, že musela nejprve všechna tato vozidla zaregistrovat v Holandsku. Provozující firma však leasingové platby bance neposílala a proto se banka snažila vozidla dostat zpět, což se stalo problémem, protože založená firma se mezitím po odchodu české části stala holandským a jediným uživatelem kamionů a neměla zájem je vrátit z důvodu jejich registrace v Holandsku. Banka proto byla nucena zahájit jednání o jejich prodeji a prostřednictvím nezávislé právní společnosti se jí podařilo částečně získat zpět finanční prostředky za tato vozidla. Vedení banky se hájilo tím, že by si nedovedlo představit situaci, pokud by se to neudělalo, jinak by vznikla bance velká škoda. Podle jejich názoru takto naopak došlo k úspěšnému vyřešení nejvážnějších problémů na úseku leasingu a bance se vrátila část prostředků - majetek za šest set milionů korun.

V této kauze bylo postupně obviněno z trestných činů osm lidí, vesměs z vedení banky. Pro vyšetřovatele to představovalo složitost při vyšetřování a při získávání důkazů. Každý z vyšetřovaných měl svého obhájce, a pokud chtěl vyšetřovatel provést jakýkoliv procesní úkon, musel o tom všechny obhájce předem vyrozumět, a ti měli právo se takového úkonu zúčastnit a vyjadřovat se k němu. Složité to bylo zejména pří výslechu obviněných nebo svědků, kde se u vyšetřovatele kromě vyslýchaného sešlo až osm dalších osob, jejichž přítomnost musela zákonitě na vyšetřovatele nepříznivě působit. Přesto vyšetřovatel celý případ zpracoval, i když spisový materiál k němu byl v několika šanonech. Průběžně konzultoval svůj postup ve vyšetřování s krajským státním zástupcem, kterému byl tento případ přidělen. Vyšetřovatel Jarda se tomuto případu plně věnoval, i když se musel vyrovnávat s problémy souvisejícími s výkonem jeho funkce. Byl totiž po skončení svého studia na vysoké škole zařazen jako vyšetřovatel u státní bezpečnosti, odkud přešel po ročním působení k veřejné bezpečnosti jako vyšetřovatel krajského odboru vyšetřování v Plzni. Zde bylo po osmdesátém devátém roce jeho roční působení u státní bezpečnosti prověřováno, a protože u něho nebyly shledány žádné závažné skutečnosti, pro které by nemohl dál sloužit, byl ponechán ve své funkci, ale s tou podmínkou, že jako major nemůže být povýšen do vyšší hodnosti a na krajské správě mohl působit do té doby, pokud nedošlo k úpravě služebních postupů, kdy vyšetřovatelé krajské správy mohli získat hodnost podplukovníka. V tom momentu přestal splňovat podmínky pro své zařazení na krajském úřadu vyšetřování a byl převelen jako vyšetřovatel na jedno z obvodních oddělení v Plzni. Přesto dále působil v rámci vyšetřování Kreditní banky do té doby, než jeho úkol, týkající se vyšetřování leasingu skončil. Z naší skupiny byl ještě před skončením vyšetřování tohoto případu odvolán můj kolega Jožka, který byl pověřen jiným úkolem a já jsem spolu s Jardou pokračoval na našem případu. Po ročním působení má činnost v Plzni také skončila a byl jsem odvelen zpět ke svému útvaru. Jarda potom sám celý případ dokončil a předal ho na krajské státní zastupitelství s návrhem na podání obžaloby. Po ukončení celého případu, jak jsem se dozvěděl, sám požádal z výše uvedených důvodů o uvolnění z policejní služby, v čemž mu bylo vyhověno a on odešel pracovat do civilní sféry.

Později jsem na internetu objevil článek převzatý z některého periodika, kde jsem se dočetl, jak překvapivě skončil soud se čtyřmi manažery zkrachovalé Kreditní banky Plzeň, kteří ji podle obžaloby připravili o sto šedesát pět miliónů korun. Někdejší tři členové představenstva banky byli v této kauze obžalováni z porušování povinností při správě cizího majetku a ředitel leasingové divize čelil obvinění ze zneužívání informací v obchodním styku. Plzeňský krajský soud dospěl k závěru, že se ničeho špatného nedopustili. Obžaloba tyto manažery vinila z toho, že v devadesátém čtvrtém roce nechali zpracovat projekt na řešení problémových leasingových obchodů a zaplatili za něj sto šedesát osm miliónů korun! Podle původního znaleckého posudku však měl hodnotu jen tři milióny. Manažeři však tvrdili, že cena byla přiměřená, a ke stejnému závěru dospěli před soudem i další znalci. Banka měla v oblasti leasingu pohledávky za dvě miliardy korun, předseda senátu řekl tisku, že manažeři sice zaplatili za projekt sto šedesát pět milionů korun, ale jeho realizací se bance vrátily zpět pohledávky za sedm set miliónů. Soud nedospěl k závěru, že by obžalovaní chtěli banku poškodit. Po osmdesátém devátém roce byl totiž z trestního zákona vypuštěn paragraf sto třicet, který postihoval odpovědné pracovníky za neodpovědné nakládání se svěřenými hodnotami. Soud po čtyřiadvaceti dnech obžalované manažery nakonec zprostil obžaloby v plném rozsahu. Neprokázal jim, že v devadesátém čtvrtém roce úmyslně přeplatili projekt zadaný společnosti PM-leasing na ozdravení ztrátové leasingové divize a tím banku zbytečně připravili o sto šedesát osm milionů korun.

V dalším článku bylo uvedeno na základě informací získaných od soudce a státního zástupce, kteří se případem zabývali, že podle původního znaleckého posudku měla zakázka pro PM-leasing hodnotu jen tři miliony. Znalec, který stanovil cenu projektu, vycházel z údajů, které mu poskytl policejní vyšetřovatel a ty nebyly úplné. Cena byla dohodnuta na osm procent z hodnoty vymáhaných pohledávek. Další přizvaný znalec před soudem prohlásil, že v zahraničí se praktikují ceny až do výše osmdesáti procent. Jak uvedl předseda senátu, nebylo prokázáno, že by obžalovaní chtěli úmyslně poškodit banku a že by jí vůbec nějaká škoda vznikla, protože se Kreditní bance díky projektu vrátilo přes sedm set milionů pohledávek. I žalobce už při závěrečných řečech doporučil soudcům, aby bývalé bankéře zprostili obžaloby. Udělal to, o co obhájci usilovali od začátku kauzy. Šel do procesu s vědomím, že jeho důkazy stojí na hliněných nohách a k tomuto případu řekl, že v této kauze bylo nejprve obviněno z trestných činů osm lidí. Čtyři trestní stíhání zastavil ještě před podáním obžaloby. U zbylých čtyř lidí z managementu banky měl pochybnosti, zda jejich postupy byly v souladu se zákonem. Podat obžalobu ovšem byla od něho povinnost. Při dokazování soudem se prokázal opak. Proto sám navrhl jejich zproštění, přičemž se údajně řídil svým svědomím. Podle něho v tomto případu nemělo cenu dělat zastánce obžaloby za každou cenu. Advokáti obžalovaných byli s tímto verdiktem spokojeni. Po přečtení těchto článků jsem došel k pro mě nepříjemnému závěru, že naše téměř roční práce na tomto případu vyšuměla do prázdna, protože i přes naši veškerou snahu, kterou jsme při vyšetřování tomuto případu věnovali, nebyly krajským soudem námi zjištěné důkazy přijaty jako podstatné, prokazující konkrétním osobám jejich trestnou činnost. Potvrdilo se to, s čím jsme se v průběhu vyšetřování setkávali, totiž že tehdy platný právní řád neumožňoval v plné míře postihnout nekalou činnost vedoucích hospodářských pracovníků, která se tak stala prakticky nepostižitelnou.

Ještě v průběhu mé aktivní služby došlo v souvislosti se zahájením privatizačního procesu v našem státě k tomu, že náš tehdy nájemní dům, ve kterém stále se svou rodinou bydlím, byl zařazen v devadesátém čtvrtém roce mezi ty, které měly být v první vlně privatizovány. Všichni, kteří jsme trvale bydleli v našem domě, jsme byli pozváni do zasedací místnosti Městského úřadu společně s obyvateli dalších domů. Zde s námi byly projednávány podmínky privatizace, která se mohla uskutečnit jen tehdy, pokud by v domech byla založena bytová družstva, kterým se měly domy zařazené do privatizace prodat. V našem případě to bylo vyřešeno tak, že se náš dům spojil s dalšími dvěma vedlejšími domy a společně jsme vytvořili jedno družstvo, jehož zvolení zástupci měli na Městském úřadu dojednat podmínky převodu domů a bytů do vlastnictví družstva. To se po určitých potížích podařilo a vzniklé družstvo, které spravuje zakoupené nemovitosti a kterého jsem členem, funguje stále. Já jsem byl zvolen do jeho představenstva a byl jsem zapsán do obchodního rejstříku. K tomu, abych mohl během svého pracovního poměru tuto funkci vykonávat, byl jsem povinen podle ustanovení zákona České národní rady o služebním poměru příslušníků Policie ČR z devadesátého druhého roku obstarat si od svého vedoucího pracovníka k této mé činnosti jeho písemný souhlas, a proto jsem v devadesátém osmém roce podal žádost o souhlas ke správě cizího majetku v souvislosti s členstvím v představenstvu tohoto domovního družstva. Protože ze strany mého nadřízeného nebyly shledány žádné pochybnosti, které by mohly být důvodem pro jeho odmítnutí, obdržel jsem písemný souhlas k výkonu této funkce.

Po ukončení vyšetřování krachu Kreditní banky a po návratu na své původní pracoviště, odbor hospodářské kriminality, jsem pokračoval ve své činnosti na přidělené problematice, kdy jsem postupně zpracovával řadu případů, týkajících se podezření ze spáchání hospodářských trestných činů a v této činnosti jsem pokračoval až do skončení řádného služebního poměru a mého odchodu do důchodu. V průběhu této doby, během března devadesátého sedmého roku jsem ještě absolvoval speciální kurz zaměřený na obsluhu koncových zařízení pro radiový provoz v systému hromadných radiových sítí, určený pro přenos utajovaných skutečností, a po jeho skončení jsem získal příslušné osvědčení. Z celé řady všech případů, které jsem zpracovával, se zmíním o některých, odrážejících tehdejší hospodářskou situaci v naší republice, ke kterým docházelo na základě malé zkušenosti a neznalosti věcí ze strany příslušných orgánů, které se s novou situací jen pomalu seznamovaly a tím umožňovaly některým jedincům páchat tuto trestnou činnost. Jedním takovým případem bylo podvodné vylákání peněz určených pro podnikatele a firmy jako příspěvek na podporu zaměstnanosti. Tento případ vyšel najevo v Jihomoravském kraji a jeho odhalení vedlo k tomu, že kromě jiného bylo nutné okamžitě provést změnu příslušné právní normy vydané Ministerstvem financí, která stanovila postup při jejím uplatňování. Podstatou bylo to, že byl státem vyčleněn fond finančních prostředků určených na podporu zaměstnanosti, ze kterého si mohl každý zaměstnavatel pro své dělníky odebírat měsíčně podle počtu svých zaměstnanců určitou částku. Tato částka mu byla zasílána na jeho účet zřízený v některém z bankovních domů na základě dokladů, které při zřizování tohoto účtu předložil spolu s počtem zaměstnanců, na které měl příspěvek pobírat. Podle tohoto počtu mu byla stanovena výše příspěvku. Kriminalistům z brněnské policejní správy se podařilo na základě upozornění bankovní úřednice, která měla pochybnosti o pravosti občanského průkazu občana, který si přišel vyzvednout značnou částku peněz, a proto vyrozuměla policejní orgány. Ti posléze zjistili, že předložený občanský průkaz byl falešný, a když začali pátrat o původu peněz, které si onen muž chtěl vyzvednout, zjistili následující skutečnosti. Tento, můžeme již říci pachatel, vystupoval v několika zvolených bankách jako podnikatel a na falešné doklady si založil smyšlenou firmu s fiktivním počtem zaměstnanců a nechal si na tyto účty posílat peníze. Po určité době si takto nahromaděné finanční prostředky nechal převést ze všech těchto účtů na další, který byl už jeho soukromý a chtěl tyto peníze vybrat pro svou potřebu, což se mu díky obezřetnosti oné pokladní nepodařilo a byl zadržen. Případ zpracovávala jihomoravská policejní správa a ke mně se dostala žádost o provedení příslušných opatření na centrálních úřadech tak, aby nemohlo k těmto případům docházet. Jednal jsem této věci nejprve na Ministerstvu financí, kde mi bylo řečeno, že banky nebyly úkolovány k tomu, aby prověřovaly platnost dokladů při zakládání těchto účtů, protože touto kontrolou byl pověřen úřad důchodového zajištění, jehož úkolem bylo provádět kontrolu všech organizací, kterým byl příspěvek vyplácen. Když jsem se při jednání na Úřadu důchodového zabezpečení zmínil o tomto problému, bylo mi neoficiálně řečeno, že jde o žumpu, ve které se utopila spousta peněz. Oficiálně mi bylo řečeno, že tento Úřad mohl kontrolovat pouze organizace, které měl a má ve své evidenci a o těchto fiktivních organizací zákonitě nic nevěděl. Problém musel být tedy řešen na Ministerstvu financí, které bylo nuceno změnit vyhlášku upravující tuto činnost, což se stalo, ale stále existovalo podezření, že k této činnosti mohlo docházet i v jiných případech. Příslušný vedoucí odboru ministerstva měl v úmyslu nechat ve všech bankách zjistit, zda takové účty nebyly zřízeny i jinde, ale protože by to vyžadovalo šetření v širokém záběru, akce se zřejmě neuskutečnila. Já jsem vzhledem k předpokládanému značnému rozsahu předal případ k dalšímu šetření specializovanému útvaru s vyšší pravomocí.

Dalším zajímavým a složitým případem bylo trestní oznámení, které jsem dostal k vyřízení, podané na jednoho z tehdejších ministrů a na některé centrální orgány v souvislosti s pomalu postupující privatizací židovského majetku. Oznamovatel obvinil tohoto ministra, který byl ve vládě garantem za řešení zmíněného problému, dalším obviněným byl jeho poradce, následovalo oznámení na pracovníky Ministerstva zdravotnictví, Ministerstva spravedlnosti, na soudkyni Městského soudu v Brně a na vedoucího kanceláře Poslanecké sněmovny. Oznámení bylo podáno asi na čtyřech stránkách, a já jsem se musel podrobně seznámit s tím, o co vlastně oznamovateli šlo. K vyjasnění celého případu jsem si ho proto pozval k podání vysvětlení, které jsem chtěl zaměřit na podrobnější zdůvodnění jeho podnětu. Oznamovatelem byl jistý inženýr a již z počátku našeho rozhovoru bylo zřejmé, že bude obtížné s ním navázat bližší kontakt. Byl totiž značně podezřívavý a stále chtěl vědět, proč s ním chci hovořit, ačkoliv jsem mu to několikrát vysvětlil. Nakonec jsem se rozhodl jednání ukončit s tím, že o tom s ním sepíši zápis, který mi podepíše. To on odmítl a požadoval, abych mu zápis půjčil domů, kde bude mít možnost si ho prostudovat a teprve potom se rozhodne, zda ho podepíše. S tím jsem nesouhlasil, protože mi to příslušná právní norma neumožňovala a poté jsem jednání s ním ukončil. Jediné, co jsem zjistil, bylo to, že oznamovatel jednal jako zástupce několika osob, které vznesly požadavky na svůj bývalý majetek, a nebylo jim dosud vyhověno. Poté, co jsem prostudoval zaslané trestní oznámení, jsem se rozhodl vzhledem k jeho rozsahu rozdělit vyšetřování na několik relativně samostatných částí a postupně je zpracovávat. Začal jsem u oznámení týkajícího jednoho z tehdejších ministrů, kterého oznamovatel obvinil z liknavosti při prosazování židovských restitučních zákonů v Poslanecké sněmovně. Zjistil jsem, že pan ministr postupoval v rámci legislativních zásad a nezjistil jsem, a ani mi nebylo potvrzeno, že by se pan ministr v tomto směru dopustil trestné činnosti, což mi potvrdil i jeho asistent, taktéž obviněný za údajnou spoluúčast při tomto legislativním procesu. Proto jsem tento případ předložil s návrhem na odložení příslušnému státnímu zastupitelství, které tento můj názor zcela potvrdilo. Ve druhém případě byli stěžovatelem obviněni pracovníci Ministerstva zdravotnictví z toho, že, jak jsem při jednání na tomto ministerstvu dozvěděl, nezajistili, aby byl oprávněným židovským občanům vydán lázeňský dům v Karlových Varech, na který vznesli restituční nárok a který jim akciová společnost Lázně Karlovy Vary odmítala vrátit. Ve věci navrácení tohoto majetku probíhalo soudní řízení, protože dosavadní uživatel provedl kompletní přestavbu tohoto objektu a neměl zájem na tom, aby o něho přišel. V době prošetřování tohoto případu došlo k tomu, že ministerstvo nakonec rozhodlo o vrácení a předání předmětného objektu oprávněným osobám. Jak jsem pak zjistil, pan inženýr zaslal na ministerstvo dopis, ve kterém poděkoval za vyřízení tohoto případu. Také toto oznámení jsem se souhlasem státního zastupitelství odložil. V další části jsem se zabýval trestním oznámením na bývalého ministra spravedlnosti a na úředníky tohoto ministerstva, kteří nezahájili kárné řízení se soudkyní Městského soudu v Brně, která podle stěžovatele nesprávně a pomalu postupovala ve věci vrácení židovského majetku, kterým byl objekt dlouhodobě užívaný a spravovaný brněnským Městským úřadem, který rovněž provedl jeho rekonstrukci a měl zájem na jeho dalším užívání. Stěžovatel kladl soudkyni za vinu, že v této věci postupovala neobjektivně a především že nerozhodla ve prospěch osob, které vznesly nárok na vrácení tohoto majetku, které opět zastupoval. Na Ministerstvu spravedlnosti jsem získal vyjádření, že dotyčná soudkyně postupovala v souladu s tehdy platným právem a že proto nebyl shledán důvod pro její kárné stíhání. Sama soudkyně mi sdělila, že se stěžovatel během přelíčení choval arogantně a se soudem absolutně nespolupracoval, což ovšem nebyl důvod k tomu, aby soudkyně rozhodla v jeho neprospěch. Ze zaslaného písemného soudního rozhodnutí jsem se dozvěděl, že proces probíhal v duchu stanovených právních norem a soudkyně v souladu s nimi vydala své rozhodnutí, které stěžovatel napadl. Také zde jsem nezjistil, že by došlo k trestné činnosti a případ jsem rovněž se souhlasem státního zastupitelství odložil. V posledním případě podal stěžovatel trestní oznámení na vedoucího Kanceláře Poslanecké sněmovny, který mu měl znemožnit vstup na galerii ve sněmovně v době, kdy poslanci projednávali restituční zákony. Jak jsem zjistil, stěžovatel se toho dne pokusil vstoupit jako pozorovatel na galérii, ale protože nesl objemnou aktovku, kterou po vyzvání odmítl uložit v šatně a stále trval na tom, že ji chce mít na galerii u sebe, nebyl ochrannou službou v souladu s příslušnou vyhláškou na toto jednání vpuštěn. To byl ten důvod, proč podal na vedoucího Kanceláře trestní oznámení. Rovněž i v tomto případě jsem věc se souhlasem státního zastupitelství odložil.

O odložení každé věci byl stěžovatel vždy řádně vyrozuměn a poučen o možnosti podat návrh na opravný prostředek. Já jsem byl pouze v jednom případě, kdy šlo o trestní oznámení na ministra zabývajícího se restitučními nároky, pozván na státní zastupitelství k upřesnění některých důvodů, pro které jsem tuto věc odložil. Státní zástupce poté neshledat v mém postupu žádné nedostatky a s odložením souhlasil. Spisový materiál k celému oznámení zaplnil celý jeden šanon a pak byl v předepsané lhůtě odeslán do archivu. Během toho mého šetření můj dlouholetý kolega, se kterým jsem sdílel jednu kancelář, zpracovával jiný případ a v jeho průběhu se nezávisle na mém šetření objevilo jméno onoho inženýra, ke kterému můj kolega prováděl některá opatření. Při tom se dozvěděl, že pan inženýr je chronickým stěžovatelem, neboť podal několik desítek trestních oznámení na různé osoby týkající se různých věcí, které nesouvisely s mým případem. K tomuto kolegovi bych chtěl říci několik vět. Ačkoliv byl o trochu mladší než já a bez vysokoškolského vzdělání, získal během své dlouholeté praxe při vyšetřování hospodářských trestných činů, kdy pracoval jako referent i jako vedoucí oddělení, spoustu znalostí a vědomostí, které uplatňoval i ve vrcholové funkci. V některých okamžicích mě byl ochoten mi pomoci s orientováním v případech, které byly složitější. S tímto kolegou, Milanem, jsem po celou dobu velmi dobře vycházel, a to i v době, kdy začal mít vážné zdravotní potíže, které mu později znemožnily vykonávat jeho práci. Složili jsme spolu až do mého odchodu do důchodu a proto mne zarmoutilo, když jsem se dozvěděl, že těsně před svým odchodem do důchodu zemřel. Na jeho pohřbu jsme se sešli všichni, kteří jsme ho znali, a já jsem mu jako uznání za jeho dlouholetou kolegialitu a přátelství položil ke katafalku kytici.

Dalším zajímavým případem, který mi byl přidělen, se stalo anonymní oznámení na údajné rozkrádání majetku v jaderné elektrárně Mochovce, která se nachází na jihozápadě Slovenska nedaleko okresního města Levice. S její výstavbou se začalo v osmdesátém druhém roce, která byla v devadesátém prvním roce z finančních důvodů pozastavena a oživení výstavby nastalo až v devadesátém pátém roce. Generálním projektantem byl Energoprojekt Praha, generálním dodavatelem technologické části byla Škoda Praha a dodavatelem stavební části byl Hydrostav Bratislava. Toto oznámení později označené jako utajovaná skutečnost nám bylo doručeno od tehdejšího ministra průmyslu a obchodu, který je při jednání v Poslanecké sněmovně po přestávce objevil položené na svém stolku a po dohodě s ministrem vnitra je nechal poslat na Policejní prezídium. Pro mne to znamenalo získat nutné informace a písemné doklady potvrzující nebo vyvracející toto oznámení. Své šetření jsem zahájil na kontrolním odboru Ministerstva průmyslu a obchodu, kde jsem se setkal se svým bývalým kolegou Zdeňkem ze zvláštního odboru, který po svém odchodu ze služeb MV odešel pracovat jako právník na toto pracoviště. Díky němu jsem získal kontakt na pracoviště ministerstva, které mělo ve své náplni práce i dohled nad činností a.s. Škoda Praha, odkud získávalo zprávy o její činnosti. Z dokladů získaných z tohoto pracoviště jsem nezjistil žádné informace, které by tuto trestnou činnost potvrzovaly. Ke stejnému závěru jsem dospěl i při jednání na ředitelství a.s. Škoda Praha, kde jsem mimo jiné měl k dispozici výroční zprávy představenstva. Protože bylo zřejmé, že další šetření v dané věci bude nezbytné provádět v místě, kde mělo k trestné činnosti docházet, tj. přímo v elektrárně, bylo rozhodnuto předat podklady pro šetření na Slovensko tamním policistům. Protože to bylo v době, kdy už naše federace neexistovala, ale ještě přetrvávala možnost neformálních styků mezi oběma policejními složkami, bylo dojednáno jejich předání na hranici mezi oběma státy, což se uskutečnilo v budově bývalé Celní správy. Tohoto předání jsem se zúčastnil se svým vedoucím odboru a spisový materiál jsme předali pracovníkům odboru hospodářské kriminality slovenského Policejního ředitelství se současným vyrozuměním oznamovatele.

Zajímavým případem se pro mne stalo šetření v souvislosti s činností Horské služby v rámci jejího působení v České republice. K tomuto případu jsem byl vyslán na jeden z pražských útvarů vyšetřování, kde vyšetřovatel stíhal ředitele Horské služby za údajné nedostatky, které v jejím hospodaření zjistili v rámci plánovaných kontrol pracovníci Nejvyššího kontrolního úřadu (NKÚ). Šlo o neoprávněné nakládání s finančními prostředky, které Horská služba získala od státu. Vyšetřovatel mi sdělil, že tyto nedostatky byly pracovníky NKÚ kromě na ředitelství zjištěny i v hospodaření horských středisek v některých krajích republiky a že o nich existují výsledné zprávy s popisem těchto vadných jednání. Později jsem zjistil, že kontroly v těchto střediscích prováděli pracovníci NKÚ z pobočky v Liberci, kteří o nich sepsali zprávy o výsledku kontroly s poukazem na zjištěné nedostatky a jejich odůvodnění. Požádal jsem libereckou pobočku o jejich zaslání, ale bylo mi řečeno, že tyto kontrolní zprávy mohou být poskytnuty jen se souhlasem předsedy NKÚ. Musel jsem tedy tuto žádost podat a pan předseda mi vyhověl. Mohl jsem proto odjet do Liberce a zde jsem požadované dokumenty obdržel. Po vyhodnocení jsem se rozhodl tyto revizní zprávy, ve kterých byly popsány konkrétní případy, nasvědčující tomu, že mohlo dojít ke spáchání trestných činů, rozeslat na příslušné krajské správy kriminalistům z odboru hospodářské kriminality k provedení vlastních šetření na základě kontrolních zjištění. Dalším případem bylo opět anonymní oznámení na neznámého pachatele v souvislosti s podezřením na rozkrádání finančních prostředků v jednom školském zařízení na Praze 9. Protože šlo o instituci spadající pod Ministerstvo školství, vyžádal jsem u kontrolního odboru provedení komplexní prověrky zaměřené zejména na ty části hospodaření, dotčené zmíněným anonymem. Výslednou zprávu jsem opět postoupil místně příslušnému oddělení kriminální služby k tomu, aby mohlo provést v uvedeném zařízení došetření celého případu.

Zajímavým případem, který jsem v té době prošetřoval, bylo oznámení na neznámého pachatele, který se měl dopouštět podvodů při sjednávání pracovních brigád v zahraničí, kdy od zájemců, zejména z řad studentů, získal pod slibem zajištění brigády na sklízení ovoce v letních měsících ve Španělsku peníze, údajně na vyřízení všech nákladů a formalit spojených s vycestováním a ubytováním. Dozvěděl jsem se, že údajný podnikatel měl uzavírat se zájemci smlouvy v pronajaté kanceláři v bývalém kulturním domě na Praze 2 a tak jsem se tam vypravil. Na místě jsem zjistil, že kancelář je již prázdná a správce, kterého jsem požádal o vysvětlení, se mně během tohoto šetření zeptal, zda to souvisí s pořadem v televizi, kde měl redaktor hovořit s některými poškozenými a o kterém jsem do té doby nevěděl. Protože bylo možné, že v tomto pořadu mohla padnout zmínka o hledaném podvodníkovi, vyžádal jsem si televizní záznam tohoto pořadu, ve kterém dva zatím neznámí zájemci hovořili o tom, co je potkalo a dokonce na kameru ukázali smlouvy, které s nimi tento podvodník uzavřel, ale nesplnil. Případ jsem předal podle místní příslušnosti na oddělení kriminální služby v Praze 2 spolu se získaným videozáznamem, ze kterého bylo možné zjistit jména poškozených a ještě zde bylo zadokumentováno, že tento podvodník kromě Prahy prováděl tuto činnost i v regionu Severní Moravy, konkrétně v Ostravě. Protože televizní redaktor, který byl autorem reportáže a zjistil, že se o tyto podvody začala zajímat policie, byl jsem jím požádán, abych k této věci vystoupil ve sdělovacích prostředcích a upozornil případné další zájemce o podobné akce, aby si před uzavřením smlouvy ověřili, zda je ten, kdo tyto podobné brigády nabízí, oprávněn je podnikat, jinak řečeno, zda je uveden v obchodním rejstříku, což jsem posluchačům sdělil. Jak ale nyní zjišťuji, téměř každý rok dochází k podobným případům, kdy jsou různými fiktivními organizacemi zájemcům nabízeny brigády v zahraničí, kdy tito zájemci bez předchozího ověření zaplatí údajnému organizátorovi poplatky za zprostředkování, ale ten poté s vybranými penězi zmizí, aniž by nabízenou brigádu v zahraničí skutečně zajistil. Jeho dopadení a zejména vrácení vybraných peněz bývá problematické a poškození se zpravidla svých finančních prostředků nedočkají.

V devadesátém osmém roce, ve věku padesáti pěti let jsem splňoval podmínky pro odchod do řádného starobního důchodu v souladu se zákonem o služebním poměru příslušníků VB. Tehdy příslušníci odcházeli do důchodu výhradně na vlastní žádost, protože propuštěni mohli být jen na základě zákonem stanovených podmínek, zejména pokud nesplňovali kritéria nutná pro výkon bezpečnostní služby, nebo se dopustili nějakého protiprávního jednání a nepřicházel u nich v úvahu odchod v důchodovém věku. V té době panovaly u Sboru takové poměry, že bylo příslušníku, který splňoval nárok na odchod do starobního důchodu doporučováno, aby si tuto žádost napsal, protože mu nebyla dána možnost, aby mohl sloužit dál. Výjimkou byl stav, kdy všichni důchodci po svém odchodu do důchodu, pokud měli zájem dále pracovat, byli v tomto, byť i v tomto řádně sjednaném pracovním poměru po dobu dvou let omezeni, pokud šlo o výši jejich platu, který nesměl přesáhnout dvojnásobek životního minima. Řešilo se to tak, že mohl příslušník mimořádně požádat o dvouleté prodloužení služebního poměru a tím tak překlenout dobu tohoto platového omezení. To byl i můj případ, kdy jsem se souhlasem tehdejšího ředitele mohl sloužit ještě další dva roky.

Jedním z mých posledně prošetřovaných přidělených případů, který se zprvu jevil jako podezření z trestného činu vydírání nebo dokonce trestného činu lichvy, mělo být nezákonné jednání údajného pachatele v jedněch jihomoravských lázních. Vydíráním je podle našeho trestního zákona jednání pachatele, který jiného násilím, pohrůžkou násilí nebo pohrůžkou jiné těžké újmy nutí, aby něco konal, opominul nebo trpěl. Lichva je trestným činem, jehož se dopustí ten, kdo zneužívaje něčí rozumové slabosti, tísně, nezkušenosti, lehkomyslnosti nebo něčího rozrušení, dá sobě nebo jinému poskytnout nebo slíbit plnění, jehož hodnota je k hodnotě vzájemného plnění v hrubém nepoměru, nebo kdo takovou pohledávku uplatní nebo v úmyslu uplatnit ji na sebe převede. V tomto případě, o kterém chci hovořit, jsem byl na základě ústního oznámení vyslán do těchto lázní, abych na místě zjistil všechny okolnosti vztahující se k tomuto oznámenému případu. V lázních jsem se setkal s oznamovatelem, což byl, jak jsem zjistil, jednatel akciové společnosti se zahraniční účastí, která se orientovala na zajišťování rekreačních a zejména lázeňských pobytů pro pacienty a pro tyto účely disponovala několika objekty a měla zájem o zakoupení a přestavbu dalších, zejména bývalých lázeňských domů. Jak mi pan jednatel sdělil, podařilo se jim zakoupit jeden takový objekt, který se rozhodli kompletně rekonstruovat a zvýšit o jedno podlaží. Pro realizaci tohoto projektu získali veškeré nezbytné doklady a stavební povolení pro přestavbu a na jejich základě pověřili jistou stavební firmu, se kterou uzavřeli na tento smlouvu, o zahájení stavebních prací. Poté když firma zahájila svou činnost navezením nezbytného stavebního materiálu a stavebními pracemi, při kterých rozebrala střechu objektu, aby mohla vestavět další patro a tím prakticky otevřela objekt, jehož vnitřek by při přerušení těchto prací mohl být vážně poškozen, objevily se nepředpokládané a vážné potíže. Jejich iniciátorem byl majitel vedlejšího objektu získaného v rámci restituce, který si počkal na to, až budou stavební práce v plném proudu a poté, protože s ním nikdo z akciové společnosti předtím nejednal a nepožádal ho o stanovisko k této stavbě, rozhodl se podat stížnost proti jejímu zahájení. Tuto stížnost, kterou zdůvodnil tím, že stavební úpravy vedlejšího domu by podstatně zhoršily světelné podmínky pro užívání jeho domu, zaslal příslušnému stavebnímu úřadu s návrhem na okamžité zastavení této akce. Tento úřad jeho námitce vyhověl a vydal rozhodnutí o zastavení stavebních prací, což se také stalo. Představenstvo akciové společnosti bylo nuceno se tímto problémem zabývat, a protože hrozilo vážné poškození odkrytého objektu, byl jednatel společnosti pověřen, aby se pokusil s tímto sousedem nějakým způsobem dohodnout na tom, aby se mohlo ve stavbě pokračovat. Proto mu jednatel společnosti při jednání s ním nabídl, že společnost je ochotna za zpětvzetí jeho stížnosti si od něho jeho objekt pronajmout, stavebně upravit a platit ročně přiměřené nájemné. V průběhu jednání došlo i na to, že stěžovatel naznačil, že by za určitou finanční částku byl ochoten od své stížnosti ustoupit, s čímž jednatel souhlasil a byl ochoten se s ním na této částce dohodnout. Při dotazu na její výši stěžovatel uvedl, že za dva a půl je ochoten stížnost vzít zpět. Jednatel se domníval, že hovoří o dvěstě padesáti tisíci korunách, ale bylo mu řečeno, že by společnost měla zaplatit dva a půl milionu korun. Jednatel další jednání s ním ukončil, protože se domníval, že se ze strany oznamovatele jedná o podezření z výše uvedených trestných činů a později tento skutek oznámil policii. Při posuzování tohoto případu v jeho souvislostech jsme spolu s mým vedoucím došli k názoru, že nebyla naplněna skutková podstata ani jednoho z těchto trestných činů, zejména, že zde chybí znaky jednání pachatele tak, jak to má na mysli trestní zákon. Přesto jsme jednateli společnosti doporučili, aby se se svým oznámením obrátil na příslušné státní zastupitelství a vyžádal si jeho stanovisko, zda se v dané věci jedná o trestnou činnost. Jak jsem se později dozvěděl od jednatele společnosti, státní zástupce v tomto případě trestnou činnost neshledal a proto ani nenařídil její vyšetřování. Tím pro mne tento případ skončil bez dalšího šetření.

Některé tyto případy jsem vyšetřoval již v době, kdy jsem měl souhlas k setrvání ve výkonu služebního poměru o další dva roky. V této době jsem se v rámci odboru hospodářské kriminality nadále vykonával další činnosti, související s mou zastávanou funkcí. Mimo jiné jsem se podílel na koordinaci a ovlivňování činnosti útvarů služby kriminální policie krajských ředitelství policie a útvarů zřízených v jejich rámci při plnění jejich úkolů v trestním řízení v rozsahu stanoveném právními předpisy a interními akty řízení. Zejména šlo o odbornou přípravu a vzdělávání příslušníků policie, kontrolní činnost a zabezpečení koordinace a součinnosti mezi útvary a organizačními články služby na všech úrovních jejího řízení a spolupráce s ostatními službami policie a s mimo resortními orgány a organizacemi. V praktické činnosti to znamenalo, že jsem sám nebo s kolegy zajišťoval různá zdokonalovací školení pro výkonná krajská pracoviště, kdy v jejich rámci vystupovali pozvaní specialisté zpravidla z centrálních orgánů státní správy, jejichž činnost úzce souvisela s ochranou ekonomických vztahů ve společnosti. Kromě toho jsme vyjížděli často k výkonným útvarům policie, kde jsme ve spolupráci s nimi prováděli některé úkony trestního řízení, nebo jim poskytovali metodickou pomoc při řešení závažných případů. Ještě jedna zajímavá událost mne potkala, protože v listopadu devadesátého roku přijeli do Prahy opět titíž zástupci Interpolu z Kanadské jízdní policie, jejichž prvého školení jsem se v květnu devadesátého čtvrtého roku účastnil, jak jsem se o tom zmínil již dříve. Byl jsem znovu vyslán na jejich týdenní školení, které svým obsahem navazovalo na předchozí čtrnáctidenní kurs, a přednášející nás přítomné účastníky tohoto setkání seznámili s některými novými jevy, ke kterým mezitím od posledního školení došlo. Také i z tohoto školení jsem na závěr získal certifikát potvrzující mou účast a popisující jeho obsah. Tohoto následného školení se kromě mne zúčastnil i jeden z tehdejších zástupců ředitele kriminální policie, který působil v této funkci kratší dobu a měl za úkol seznámit se s problematikou, která byla na tomto školení přednášena a diskutována. Zmiňuji se o něm proto, že jsem se s ním v pozdějších letech znovu setkal, ale to již bylo v průběhu mého jiného pracovního zařazení, o čemž se zmíním v další části mého vyprávění.

Po uplynutí dvou let, které jsem odsloužil navíc, nad rámec doby mého služebního poměru, jsem byl tehdejším ředitelem služby kriminální policie Policejního prezídia vyzván k tomu, abych si v padesáti sedmi letech podal žádost o uvolnění ze služebního poměru příslušníka Policie ČR, protože mé další setrvání v této službě, tak jak to vyplynulo ze zákona, nebude již možné. Druhého června dvoutisícího roku jsem tuto žádost podal a třináctého července jsem obdržel od policejního prezidenta oznámení, podle kterého dnem třicátého prvního srpna skončila má práce u Policie České republiky na základě mé žádosti o uvolnění ze služebního poměru příslušníka Policie ČR s tím, že po skončení služebního poměru budu jako civilní zaměstnanec přijat do pracovního poměru na dobu určitou a zařazen v rámci kanceláře policejního prezidenta jako právník a pracující důchodce na legislativní pracoviště Policejního prezídia. Toto zaměstnání jsem si krátce před svým odchodem vyjednal a také jsem zde nastoupil. Ještě bych chtěl uvést, že v souvislosti s odchodem do důchodu jsem mohl získat peněžitý dar ve výši pěti tisíc korun. Bylo mi však řečeno, že když pokračuji v zaměstnání na Policejním prezídiu, obdržím tento dar až při jeho definitivním ukončení. Jak se později ukázalo, bylo to nesprávné rozhodnutí, protože jsem ho měl obdržet ihned při odchodu do důchodu, protože při skončení svého pracovního poměru jsem na něho již neměl nárok. S odchodem do důchodu jsem se stal emeritním kriminálním radou v hodnosti podplukovníka. Tato skutečnost se však nikdy v mém dalším životě nijak nepromítla, jak dále uvedu.

V této souvislosti jsem zažil další rozporuplný pocit, když osobní oddělení Policejního prezídia okamžitě po skončení mého služebního poměru informovalo příslušnou vojenskou správu, že jsem se opět stal civilistou a že tedy až do svých šedesáti let podléhám brannému zákonu. Krátce na to jsem byl příslušnou vojenskou správou předvolán, abych se dostavil k opětovnému vzetí do evidence vojáků v záloze. Poté, co jsem přišel na tuto správu, tak zde se mnou jednala pouze jakási referentka, která se mnou sepisovala nástupní dotazník s přihlédnutím k údajům v mé vojenské knížce, kterou jsem stále vlastnil. Udivilo mne, že paní referentku zajímalo jen to, co bylo v mé vojenské knížce zapsáno, a tyto údaje zapsala do dotazníku. Jednala se mnou, jako kdybych se vrátil z vojenské základní služby, a nezajímalo jí mé celoživotní působení ve službě u SNB a Policii ČR, ani má dosažená hodnost a mé ukončené vysokoškolské vzdělání. Pro ni jsem byl podle vojenské knížky jen vojínem a na můj dotaz, zda by mohlo být nějakým způsobem zohledněno, čeho jsem během své policejní služby dosáhl, tak mi odpověděla, že to prakticky nepřichází v úvahu. Uvědomil jsem si, že kdybych musel v případě nějaké mimořádné situace nastoupit k výkonu vojenské služby, skončil bych někde jako obyčejný vojín s tím, že bych mohl být pod velením nějakého poddůstojníka, který byl po celý svůj život trvale veden jako aktivní voják a mohl během této doby dosáhnout byť i nejnižší poddůstojnickou hodnost, což u mne nepřicházelo v úvahu. Vzpomněl jsem si na svého tehdejšího kolegu, bývalého vojáka z povolání v důstojnické hodnosti, o kterém jsem se již dříve zmínil a kterému po jeho nástupu k VB nebyla přiznána jeho původní hodnost, ale musel být rád, že obdržel alespoň hodnost podpraporčíka, i když měl vysokoškolské vzdělání získané v sovětské vojenské akademii. Aby mu mohla být důstojnická hodnost přiznána, musel později dodatečně vystudovat odbornou střední školu MV a začít od hodnosti podporučíka. To potvrzuje, že vzájemné vztahy mezi Ministerstvy obrany a vnitra nikdy nebyly v těchto otázkách na patřičné úrovni a proto každé z těchto ministerstev uplatňovalo svůj samostatný přístup k řešení těchto otázek. Odešel jsem z vojenské správy s tím, že mne čekají ještě tři roky, kdy budu vojákem v záloze a přemýšlel jsem o tom, zda nebudu ještě povolán na nějaké vojenské cvičení. To se však naštěstí nestalo a já jsem tyto tři roky prožil bez toho, že by se o mne vojenská správa někdy v tomto období nějakým způsobem zajímala.

Co říci na závěr této kapitoly. Domnívám se, že účinný postih hospodářské kriminality a existence útvarů a policistů bojujících s touto trestnou činností se vzájemně podmiňují a lze tedy předpokládat, že se policie bude stále touto problematikou zabývat a stále budou potřební kriminalisté, pracující na tomto služebním úseku. Toto mé přesvědčení vychází i ze závěrů řady odborníků, se kterými se v podstatě shoduji a o kterých se stručně zmíním. Podle těchto závěrů je hospodářská a finanční kriminalita včetně korupce závažným fenoménem této doby. Alarmující je množství trestných činů podvodů, které vykazují největší podíl na počtu zjištěných trestných činech hospodářské kriminality, Převládají podvodné aktivity s využitím padělaných či odcizených dokladů. Rizikovou oblastí zůstávají pojišťovací podvody spojené s osobními automobily, s přepravovaným zbožím, s vloupáním, s úmyslně zakládanými požáry. Závažnou trestnou činností jsou podvody ve finanční a bankovní sféře. Častým prostředkem trestné činnosti je zneužívání platebních a bankomatových karet, které souvisejí zejména s kapesními krádežemi s vyšším stupněm organizovanosti, kdy existuje síť pachatelů kapesních krádeží a překupníků platebních karet a obchodníků. Celá pětina trestných činů zpronevěry, které se podílejí na hospodářské kriminalitě a daňové úniky, které významně narušují ekonomickou stabilitu státu, se vyznačují vysokou latencí. Dlouhodobě patří mezi bezpečnostní rizika trestné činy krácení daně U daně z přidané hodnoty stále přetrvávají formy trestné činnosti spojené se zkrácením daně nebo s rozdíly základní sazby. U spotřební daně stále mezi nejzávažnější případy patří daňové machinace související s výrobou, distribucí, přepravou a exportem lihovin. Daňové úniky na úseku nepřímých daní (spotřební daně a daně z přidané hodnoty) vykazují vysoké škody způsobené odčerpáním finančních prostředků na úkor státu. Porušování celních předpisů se týká především záměrného snižování celní hodnoty (podfakturaci, nezapočítávání nákladů na dopravu atd.), nesprávného uvádění země původu zboží a záměrného uvádění jiného druhu zboží. Ve vývozu především šlo o „nadfakturaci“ s cílem požadovat od finančního úřadu vrácení nadměrného odpočtu DPH.

Růst trestných činů spojených s hospodářskou kázní a hospodářskou soutěží je evidován u trestného činu zneužívání informací v obchodním styku a u trestného činu porušování povinností při správě cizího majetku. Na úseku neoprávněného podnikání se jednalo zejména o případy neoprávněného zprostředkování práce či studijních pobytů v zahraničí. Z hlediska forem převažovalo podnikání bez oprávnění nebo na odcizený či padělaný živnostenský list. Trvalou a vysoce latentní trestnou činností v oblasti životního prostředí je skladování a likvidace odpadů, nepovolená těžba dřeva a jeho vývoz do zahraničí. Podle poznatků ze zahraničí se na tuto kriminalitu zaměřuje aktivně organizovaný zločin. Vznikají podniky, které mají zajistit likvidaci nebezpečného odpadu, ve skutečnosti tento odpad deklarují jako neškodný. Jak se však ukazuje, za nejzávažnější varianty korupčního jednání je možno označit především přímou korupci jednotlivého veřejného činitele nebo subjektu výkonu státní moci, získávání materiálních i nemateriálních výhod v souvislosti s výkonem veřejného činitele, zneužívání postavení výkonu veřejného činitele ve styku s podnikatelskou sférou, neoprávněné zprostředkování zboží, veřejných prací a služeb v rozporu se zákonem v souvislosti s postavením veřejného činitele, zneužívání informací získaných z titulu postavení veřejného činitele, protekcionářství atd. Formy korupčního jednání se bohužel většinou nedaří prokázat. Toto je výčet několika oblastí hospodářské trestné činnosti, kterými se kriminalisté zařazení na tomto pracovním úseku budou v současné době neustále setkávat a snažit se ji úspěšně postihovat. Přál bych si, aby se jim dařilo dosahovat v této činnosti stále lepších výsledků a tím prokazovat, že policie má zájem a dělá vše pro toto, aby se její pověst ve veřejnosti neustále zlepšovala.

– Kapitola šestnáctá –

Zaměstnancem
Analyticko-legislativního
oddělení Policejního prezídia

Jak jsem v předchozí kapitole uvedl, podařilo se mi po ukončení aktivní služby u policie následně po odchodu do důchodu na základě souhlasu policejního prezidenta a uzavřené pracovní smlouvy nastoupit prvního září dvoutisícího roku jako právník do funkce správního rady legislativní skupiny u Analyticko-legislativního oddělení Kanceláře policejního prezidenta tehdy na dobu určitou do třicátého prvého srpna dvoutisícího prvního roku. Tato pracovní smlouva mi po tomto termínu byla prodloužena o jeden rok, opět do třicátého prvého srpna a poté ještě o další rok. K dalšímu prodloužení mé smlouvy pak došlo ještě dvakrát, a to vždy na dobu půl roku a poté dnem třicátého prvého srpna roku dva tisíce čtyři můj pracovní poměr u této instituce a tím i definitivně u Policie České republiky skončil, protože již nebyl zájem o mé další setrvání v této funkci. Jako důvod pro mé skončení v tomto zaměstnání mi bylo řečeno, že je zájem na tomto pracovišti provést personální obměnu starších za nové mladší pracovníky v produktivním pracovním věku, což měli být především absolventi Policejní akademie.

Analyticko-legislativní oddělení jako součást Kanceláře policejního prezidenta odpovídalo, jak vyplývalo z jeho názvu, za analytickou a legislativní činnost v rámci policejního prezidia. Jeho úkolem bylo jednak provádět analýzy policejních činností a k tomu zpracovávat potřebné dokumenty pro vedení policejního prezidia a v rámci legislativní činnosti zejména odpovídat za to, že vydávané interní normy řízení pro policisty budou zpracovány v souladu s příslušnými zákony a jinými normativními akty. Analyticko-legislativní oddělení se proto dělilo na dvě relativně samostatné skupiny, z nichž každá plnila své specifické úkoly. Na úseku analytické činnosti byli zařazení výhradně aktivní policisté, na legislativním úseku, kam jsem náležel i já, pracovali pouze civilní zaměstnanci, jejichž pracovní činnost se řídila zákoníkem práce. Byli to jednak civilisté, kteří přišli na toto pracoviště bez toho, že by dříve pracovali u MV, ale měli požadované, zpravidla právnické vzdělání. Dále to byli bývalí policisté, kteří odešli v průběhu své služby na vlastní žádost do civilu a poté byli na základě svého rozhodnutí přijati na toto místo, nebo stejně jako v mém případě to byli někteří policisté, kteří byli přijati na toto místo po svém odchodu do starobního důchodu a se souhlasem policejního prezidenta. Můj nástup do této funkce probíhal tak, že mi bylo přiděleno místo v kanceláři s psacím stolem a s počítačem, u kterého jsem pracoval. Spolu se mnou ten den nastoupil další mladší pracovník, civilista, doktor práv, původně zaměstnán jako státní zástupce u Městského soudu v Praze. Spolu jsme seděli v jedné kanceláři, a jak jsem měl možnost se přesvědčit, šlo o kolegu s vysokou právní schopností myšlení a se základními znalostmi policejní práce, kterému nečinily problémy se v této funkci orientovat a plnit bez problémů své úkoly. Po celou dobu, kterou jsme spolu strávili, jsem zjistil, že nebyl nakloněn přílišnému kamarádství a proto jsme spolu komunikovali jen občas, pouze při řešení nějakého problému. Později jsem pochopil, že vzal toto místo jen dočasně, protože měl jiné životní plány. V průběhu doby, kterou jsme spolu prožili, si udělal advokátské zkoušky a poté odešel pracovat jako advokát. Po něm nastoupil další nový kolega, který, jak jsem byl od něho informován, působil do devadesátého roku na Federálním ministerstvu vnitra jako pracovník na úseku školství a vzdělávání. Měl vysokoškolské vzdělání a po odchodu do civilu pracoval u jedné advokátní společnosti až do doby, kdy nastoupil na policejní prezidium jako právník. Byl to odborně fundovaný spolupracovník, který rychle pronikl do problematiky činnosti, která se na legislativní skupině realizovala, a brzy se úspěšně na svém místě zapracoval. Některé jeho znalosti z advokacie jsem díky němu mohl využívat i já.

Po nástupu do své funkce jsem byl podle příslušné platové třídy pověřen plněním celé řady úkolů. Mojí povinností bylo vypracovávání komplexních řešení normotvorných úkolů z problematiky kriminální služby, podíl na úpravě smluvních vztahů pro policii, zpracovávání právních stanovisek k právním návrhům připravovaným jinými součástmi policie, MV a jinými orgány státní správy, stanoviska k materiálům předkládaným vedení policejního prezidia, dále zpracování souhrnných právních stanovisek ve spolupráci s útvary policie a s využitím jejich připomínek. Měl jsem povinnost poskytovat konzultace útvarům policie při přípravě legislativních návrhů a při řešení právních problémů, sledovat obsah a úroveň řídících aktů v rezortu policie a navrhovat jejich případné změny spolu s prováděním jejich základní legislativní úpravy. Podle potřeby jsem se měl účastnit na práci v odborných komisích a pracovních skupinách, pokud jsem tím byl pověřen, spolupracovat s legislativními pracovišti MV a útvarů policie. Odpovídal jsem za soulad navrhovaných interních norem s právním řádem České republiky a v přiměřené míře i s právním řádem Evropské unie. Důležitým opatřením, kterým jsem musel projít ještě před nástupem na legislativní skupinu, tedy ještě v době, kdy jsem byl ve výkonu policejní služby, bylo provedení mé takzvané bezpečnostní prověrky z devadesátého osmého roku, která byla pro mne nezbytná, abych mohl získat oprávnění pracovat s utajovanými skutečnostmi na určitém stupni utajení. Do té doby jsem měl jako kriminalista a operativní pracovník oprávnění pracovat s tehdejšími tajnými a přísně tajnými skutečnostmi, výjimkou bylo krátké období, kdy jsem jako analytik Správy kriminální služby byl jejím náčelníkem pověřen pracovat s některými přísně tajnými materiály zvláštní důležitosti, které se týkaly mobilizačních opatření vztahujících se k činnosti správy v souvislosti s případným vyhlášením mimořádného stavu v době ohrožení státu. Důvodem této bezpečnostní prověrky byla změna počtu stupňů utajení, které byly z původních tří rozšířeny na čtyři, a to na první stupeň „vyhrazené“ (V), druhý stupeň „důvěrné“ (D), třetí stupeň „tajné“ (T) a čtvrtý stupeň „přísně tajné“ (PT). První dva stupně nahrazovaly dřívější tajný a přísně tajný stupeň a proto jsem byl vzhledem k předchozímu pověření prověřován k druhému stupni „D“. Této prověrce předcházelo vypracování velmi podrobného bezpečnostního dotazníku k mé osobě, ve kterém jsem byl povinen uvést všechny rozhodné informace nezbytné pro posouzení mé způsobilosti. Na závěr této prověrky mě bylo v srpnu dvoutisícího roku Národním bezpečnostním úřadem vydáno písemné prohlášení, podle kterého jsem získal osvědčení pro druhý stupeň utajení „důvěrné“. Přesto jsem byl v rámci analytické skupiny oprávněn seznamovat se s utajovanými písemnostmi jen do stupně „V“. V průběhu své činnosti na analytické skupině jsem byl nucen zhostit se své další povinnosti. Jak jsem již uvedl, vykonával jsem v té době již funkci místopředsedy v představenstvu Domovního družstva a byl jsem zapsán do obchodního rejstříku. K tomu, abych mohl během svého pracovního poměru tuto funkci dále vykonávat, byl jsem povinen podle ustanovení Zákoníku práce požádat znovu svého nového vedoucího pracovníka o jeho písemný souhlas k této mé činnosti. Proto jsem v září dvoutisícího roku podal novou žádost o souhlas ke správě cizího majetku v souvislosti s členstvím v představenstvu tohoto domovního družstva. Protože ze strany mého nadřízeného opět nebyly shledány žádné pochybnosti, které by mohly být důvodem pro jeho odmítnutí, bylo mé žádosti vyhověno.

Má práce v této legislativní skupině se spolu s ostatními jejími pracovníky převážně koncentrovala na vyžadování a soustřeďování stanovisek k návrhům zákonů, které byly policejnímu prezídiu zasílány z právního odboru ministerstva vnitra, k posouzení jejich obsahu z hlediska výkonu policejní služby. Našim úkolem vždy bylo recenzovat, zda se obsah navrhované právní normy nedotýká činnosti policie a pokud ano, tak zda je v souladu se zákony upravujícími činnost policie. Abychom byli schopni vypracovat odborně fundované stanovisko s připomínkami k některým částem těchto návrhů jednotlivé služby, byli jsme oprávněni vyžadovat podkladové materiály a dílčí stanoviska od policejních služeb, kterých se tyto zákony nějakým způsobem dotýkaly. Tak například u návrhů zákonů upravujících silniční dopravní činnost jsme se v tomto směru dotazovali pracovníků z odboru dopravní služby policejního prezidia, kteří byli garanty za její celorepublikový výkon na všech stupních řízení. Stejný postup byl vyžadován i od ostatních řídících útvarů policejního prezidia, což byla kriminální služba, pořádková služba a další, ale i od ekonomické správy, zajišťující chod policie. V některých případech bylo nutné vyžádat si podklady i od pracovišť krajských správ policie, kterým byly proto tyto návrhy zákonů zasílány. Výhodou bylo, že již fungovala používaná výpočetní technika, díky které bylo možné rozesílat doručené návrhy zákonů k posouzení odborným útvarům policie, získávat zpětně jejich návrhy a stanoviska a z nich zpracovávat celkové hledisko policie a odeslat je zpět na ministerstvo. To potom tyto návrhy a připomínky komplexně posoudilo a podle potřeby je projednalo s navrhovatelem, což byl některý centrální úřad státní správy, zpravidla některé z ministerstev. Občas jsme k takovému jednání byli přizváni i my, abychom podle potřeby vysvětlili a zdůvodnili naše hlediska a doporučení. Mezi naše hlavní úkoly ale náležela příprava interních aktů řízení, upravujících činnost policie jako celku nebo jednotlivých policejních útvarů. V praxi to znamenalo, že když došlo ke změně některé právní normy vyšší právní síly, která se dotýkala i činnosti policie, bylo nezbytné na tuto změnu reagovat a upravit stávající interní předpisy. Změny iniciovala zpravidla řídící pracoviště jednotlivých policejních služeb, která zpracovala legislativní záměr nebo přímo návrh znění této novely a se souhlasem ředitele ho předkládala legislativní skupině. Naším úkolem bylo, jak jsem již výše uvedl, sledovat obsah a úroveň řídících aktů v rezortu policie a navrhovat jejich případné změny spolu s prováděním jejich základní legislativní úpravy, měli jsme povinnost poskytovat konzultace útvarům policie při přípravě těchto legislativních návrhů a spolupracovat při řešení právních problémů, které se vyskytly. Při této práci jsme prakticky neustále díky výpočetní technice využívali automatizovaný systém právních informací (ASPI), který nám umožňoval přístup k aktualizovaným a přehledně seřazeným právním datům, protože obsahoval všechny právní předpisy současné české a slovenské Sbírky zákonů, mezinárodní smlouvy, Sbírky zákonů a nařízení ČSR, předpisy ministerstev a ústředních orgánů, právní předpisy vydávané kraji, městy a obcemi, nálezy Ústavního soudu publikované ve Sbírce zákonů a další právní normy. Měli jsme tak možnost najít podobu jakéhokoliv předpisu v určitém období, vyhledat seznam novelizací právních předpisů, navazující a související právní předpisy, porovnávat změny v různých zněních zákona a získat další potřebné informace. To vše nám umožňovalo odborně posuzovat všechny návrhy a spolu s předkladateli návrhů provádět podle potřeby jejich úpravy s odkazem na zjištěné informace.

Kromě této pravidelné normotvorné činnosti jsem byl občas účasten na plnění dalších úkolů, vyžadujících pro jejich splnění mimo jiné i nezbytnou právní úpravu. Jedním z nich byl problém týkající se takzvaného případu „antrax“, jinak „slezinná sněť“, což byla událost, která se do naší republiky dostala ze zahraničí. V druhé polovině dvoutisícího prvého roku se totiž začalo hovořit o hrozbě biologických zbraní ohrožujících celý svět, které mohly být zneužity teroristy. Antrax, tento záhadný bílý prášek obsahující bakterie sněti slezinné vyděsil zprvu Spojené státy, kde hysterii okolo této smrtelně nebezpečné látky vyvolal dopis, který obdržela jedna z amerických firem. Psaní totiž obsahovalo prášek, který se zdál být nebezpečný. Všeobecný strach umocnil výsledek prvního rozboru, který byl údajně pozitivní. Druhý, rozsáhlejší test však přítomnost antraxu v dopise nepotvrdil. Mezitím dostali různí adresáti dopisy obsahující podezřelý bílý prášek, kterým se nakazily dvě osoby. V USA byly potvrzeny čtyři případy nákazy snětí slezinnou, jeden z nemocných zemřel. Poplach kvůli bílému prášku neznámého původu poslanému v dopise se nevyhnul dalším státům, Itálii a Německu ani Organizaci spojených národů, i když se v jednom případu jednalo o neuvážený čin dvou opilců, kteří na obálky nalepili nápisy antrax. V reakci na zprávy o případech záměrného šíření infekce sněti slezinné - antraxu, vydala proto Světová zdravotnická organizace výzvu k trvalému zvýšení občanské bdělosti vůči tomuto nebezpečí.

Hysterie z možného výskytu antraxu proto dorazila už i do České republiky. Šok způsobila bílá obálka, zaslaná letecky na adresu jedné karlovarské prodejny, jejíž majitel pod dojmem výskytu antraxu ve Spojených státech, k podivnému nálezu přivolal hasiče. Policie uzavřela okolí a do prodejny hraček směli jen hasiči se žlutými ochrannými obleky. Obálku jištěnou ve dvojím igelitu ve speciálním kontejneru přepravil vrtulník do laboratoří k expertíze. Odpoledne týž den prověřovali hasiči v Karlových Varech ještě další dvě obálky, k podezřelým nálezům však vyjížděli hasiči i na dalších místech v republice. Státní úřad pro jadernou bezpečnost evidoval patnáct podezřelých zásilek, jejichž analýzu na biologické zbraně provedl Státní zdravotní ústav. Nebylo však potvrzeno, že by některá zásilka obsahovala jed. V souvislosti s těmito událostmi byla provedena celá řada opatření mající za cíl zabránit výskytu epidemie této nebezpečné choroby. Na Ministerstvo zdravotnictví byla svolána porada zástupců všech institucí, které se měly aktivně podílet na opatřeních zabraňujících vzniku ohnisek nákazy. Na jednání pod řízením hlavního hygienika České republiky za účasti zdravotníků, zástupců zdravotnických ústavů a Hasičského sboru, na které jsem byl jako zástupce Policie vyslán i já, se projednávala nezbytná opatření, jejichž plnění byly povinny zajistit všechny složky, jejichž zástupci byli na poradě. Pro mě to znamenalo připravit v souladu se závěry tohoto jednání návrh Metodického pokynu policejního prezidenta adresovaného všem výkonným příslušníkům policie s instrukcemi, jak postupovat při zjištění výskytu podezřelé zásilky nebo balíčku či dopisu ve spolupráci s hasiči, vyčleněnými pro tuto činnost. Výjezdy hasičů k podezřelým zásilkám se již nedaly spočítat, protože podezřelé balíčky s bílým práškem zaplavily republiku. Hasiči vyjížděli k více než stovce podezřelých zásilek. Podezřelé dopisy obdržely úřady, instituce a firmy v mnoha zemích, většinou se však ukázalo, že šlo o planý poplach nebo nevhodný žert. Podle policejního prezidenta Jiřího Koláře lidé měli věnovat pozornost podezřelé korespondenci. Současně měli zvažovat, zda je skutečně nutné kontaktovat policii. Na Ostravsku začal platit plán reakce integrovaného záchranného systému na možné útoky »vražednými psaníčky«. Odborníci Státního úřadu pro jadernou bezpečnost a dalších resortů navrhli z důvodu omezené kapacitní možnosti odborných laboratoří zajištěné podezřelé zásilky zničit bez dalšího zkoumání. Na štěstí nebyla zjištěna žádná nebezpečná látka, a proto byla po určitém čase přijatá opatření postupně zmirňována a posléze ukončena.

Začátkem dvoutisícího druhého roku jsem zaznamenal, že od prvního ledna v důsledku novelizace trestního řádu došlo ke sloučení kriminální a vyšetřovací služby do jedné služby kriminální policie a vyšetřování. Touto změnou bylo zrušeno postavení procesně samostatného vyšetřovatele a úřadů vyšetřování. Následně na to byl vytvořen Úřad služby kriminální policie a vyšetřování, který kromě úkolů stanovených tehdejší Správě kriminální služby, jak jsem je popsal v jedné z předchozích kapitol této knihy. Tento úřad odpovídá zejména za plnění úkolů policejních orgánů v trestním řízení; při tom vykonává metodickou a servisní činnost v rámci všech úrovní řízení služby a dále za plnění úkolů na úseku boje s trestnou činností v oblasti informačních a komunikačních technologií a trestné činnosti. Kromě toho koordinuje spolupráci útvarů policie s mezinárodními organizacemi, policejními institucemi a bezpečnostními sbory jiných států a plnění vybraných úkolů vyplývajících pro policii, zajišťuje součinnost útvarů policie v rámci Interpolu a Europolu. Vedle toho Úřad zajišťuje mezinárodní policejní spolupráci, plní úkol centrálního místa pro evropský zatýkací rozkaz a pro již zmíněné přeshraniční pronásledování a sledování včetně úkolů souvisejících se součinností pro zajišťování soudní spolupráce. Dále se tento úřad v rámci své působnosti podílí na plnění úkolů při poskytování právní pomoci v trestních věcech a rozhodování sporů o příslušnost v trestním řízení, na plnění vymezených úkolů policejních orgánů v trestním řízení a na výkonu vydávání osob ve spolupráci se zahraničními policejními a justičními orgány a příslušnými útvary a službami policie. Jde tedy o daleko větší rozsah působnosti a úkolů, než měla předtím již zmíněná Správa kriminální služby. Pro mne jako pracovníka legislativní skupiny Policejního prezídia a bývalého kriminalistu to znamenalo podrobně se seznámit s těmito zásadami kriminalistické činnosti a brát na ně zřetel zejména při posuzování návrhů interních normativních aktů, které se týkaly úpravy činnosti útvarů a pracovníků kriminální policie.

Jednou ze služebních oblastí, která mi byla přidělena a které jsem se věnoval trochu podrobněji, byl výkon služební kynologie, což zahrnuje výchovu a výcvik služebních psů pro výkon služby, a dále výkon služební hipologie, která se týká výcviku služebních koní a jejich jezdců pro výkon bezpečnostní služby. Touto problematikou se zabýval odbor služební kynologie a hipologie Policejního prezidia, který zabezpečoval odbornou přípravu psovodů se služebními psy a policistů – jezdců se služebními koňmi ve výcvikových střediscích. Současně odpovídal za řízení všech kynologických a hipologických vzdělávacích kurzů, řídil chov psů u Policie České republiky a určoval zaměření výchovy a výcviku služebních psů a koní v chovných stanicích a výcvikových střediscích. Zabezpečoval chov psů pro obměnu a doplňování stavů služebních psů a koní podle plánu zpracovaného z požadavků jednotlivých útvarů Policie České republiky. Tento útvar dále organizoval odborná shromáždění kynologů a hipologů správ krajů a celorepublikových útvarů Policie. V součinnosti s odbornými vedoucími funkcionáři policejních útvarů a výcvikových středisek kontroloval odbornou připravenost psovodů a policistů – jezdců a vycvičení služebních psů a služebních koní a předkládal návrhy nových možností použití služebních psů a koní v návaznosti na metodiku jejich výcviku. Koordinoval návrhy a změny interních aktů řízení týkajících se služební kynologie a hipologie a jejich novely předkládal ke schválení. Já jsem návrhy interních normativních aktů s jejich autory posuzoval a společně jsme zpracovávali návrhy jejich konečného znění. Musel jsem se proto podrobně seznámit s touto problematikou a poznat její specifičnost. Při této činnosti jsem byl upozorněn jedním z pracovníků tohoto odboru, se kterým jsem průběžně projednával stav a úroveň legislativy na úseku služební kynologie, že Ministerstvo zemědělství inicializovalo vydání právní normy na ochranu zvířat před týráním a nevhodným výcvikem, aniž by vzalo do úvahy dřívější policejní připomínky k návrhu původního znění této právní normy, zpracované naší legislativní skupinou. Tato nově upravená norma totiž mimo jiné striktně zakazovala chovatelům provádět výcvik chovaných zvířat, zejména psů, směřovaný k jejich případnému použití vůči lidem. Znění této právní normy tak jak bylo nastaveno, prakticky znemožňovalo výcvik služebních psů u policie, ale i u armády České republiky a tím by se fakticky zrušila kategorie služebních psů u bezpečnostních složek. Na tento problém jsem se okamžitě informoval u legislativního oddělení Ministerstva zemědělství, jehož vedoucí mi byl nucen tuto skutečnost potvrdit s tím, že jim tato záležitost unikla a přitom se odvolal na tlak ochránců zvířat, kteří toto znění do uvedené právní normy prosadili. Bylo proto okamžitě vyvoláno jednání s účastí zástupců ministerstev vnitra a zemědělství včetně zástupců České armády, na které bylo požadováno, aby se provedla okamžitá změna této právní normy s přihlédnutím k potřebám bezpečnostních složek, nezbytných pro výkon služební kynologie a hipologie. Jak jsem se dozvěděl, později byla tato změna do zákona prosazena.

Kromě zpracovávání stanovisek k navrhovaným zákonům a prováděcím vyhláškám jsem byl příležitostně pověřován i zpracováváním některých stanovisek týkajících se výkonu policejní činnosti, zaslaných Policejnímu prezídiu ve formě stížností. Zmíním se o dvou zajímavějších, aby bylo zřejmé, jaké stížnosti se někdy u Policejního prezídia vyskytly. Preventivně informačnímu odboru Policejního prezidia zaslal jeden z bývalých poslanců Poslanecké sněmovny stížnost na jednání policistů. Zastavila ho pěší hlídka policie, která během kontroly jeho motorového vozidla, které řídil, chtěla jeho doklady, poté jeden diktoval nahlas jeho datum narození, atd., a druhý policista si jeho data zapisoval. Na jeho dotaz, proč tak činí, protože si nebyl vědom toho, že by se dopustil jakéhokoliv protiprávního jednání, mu bylo řečeno, že to je po nich požadováno a tak to musí vypisovat. Policistou mu bylo sděleno, že probíhá bezpečnostní akce, zaměřená na kontrolu vozidel a jejich řidičů s cílem odhalit, zda nejde o odcizený automobil, nebo zda řidič neřídí vozidlo pod vlivem alkoholu nebo jiných omamných látek. Oni že dostali rozkaz poznamenat si nacionále všech kontrolovaných osob, které měli při konci své služby odevzdat svému nadřízenému, aby bylo zaevidováno, kolik kontrol tato hlídka provedla. Pan poslanec chtěl vědět, pro koho policisté musejí vypisovat kontrolní lístky, když proto nebyl podle něho žádný důvod. Jelikož se pan poslanec obával, že bude zanesen do policejní evidence, ačkoliv pro to podle jeho názoru nebyl důvod, zaslal proto svou stížnost na Policejní prezídium se žádostí o zjednání nápravy, spočívající ve vymazání jeho osobních dat z jakékoliv policejní evidence.

Byl jsem seznámen s obsahem této stížnosti a požádán o právní posouzení tohoto policejního postupu. Ve svém stanovisku, které bylo podkladem pro odpověď stěžovateli, jsem zdůvodnil, proč byly tyto kontroly prováděny s tím, že šlo o celopražskou bezpečnostní akci zaměřenou na kontrolu řidičů a motorových vozidel, tak jak to bylo stěžovateli hlídkou během kontroly vysvětleno. Pokud šlo o jeho požadavek na výmez jeho osobních dat z policejní evidence, odvolal jsem se na znění zákona č. 101/2000 Sb., ze dne 4. dubna 2000 o ochraně osobních údajů, podle kterého je zajištěna ochrana práv subjektů údajů. Každý subjekt údajů, který zjistí nebo se domnívá, že správce nebo zpracovatel provádí zpracování jeho osobních údajů, které je v rozporu s ochranou soukromého a osobního života subjektu údajů nebo v rozporu se zákonem, zejména jsou-li osobní údaje nepřesné s ohledem na účel jejich zpracování, může požadovat, aby správce nebo zpracovatel odstranil takto vzniklý stav. Zejména se může jednat o likvidaci osobních údajů. Je-li žádost subjektu údajů shledána oprávněnou, správce nebo zpracovatel odstraní neprodleně závadný stav. Správce je povinen bez zbytečného odkladu informovat příjemce o žádosti subjektu údajů o likvidaci osobních údajů. Stěžovatel ve své stížnosti toto právo využil tím, že zažádal o výmaz svých osobních údajů, v čemž mu bylo později vyhověno.

Ve druhém případě si stěžoval majitel odcizeného vozidla, které bylo nalezeno, že byl tento automobil zřejmě zabaven, protože když se u policie domáhal jeho vydání, nebylo mu policejním orgánem vyhověno, což on považoval za protiprávní jednání. Proto žádal policejního prezidenta o zjednání nápravy. V odpovědi jsem stěžovateli vysvětlil, že nepůjde o zabavení automobilu ale o odejmutí, protože podle trestního řádu § 79e v odstavci prvém je uvedeno, že nasvědčují-li zjištěné skutečnosti tomu, že majetková hodnota (věc) byla určena ke spáchání trestného činu nebo k jeho spáchání byla užita, nebo je výnosem z trestné činnosti, může předseda senátu a v přípravném řízení státní zástupce nebo policejní orgán rozhodnout o zajištění takové majetkové hodnoty. Policejní orgán k takovému rozhodnutí potřebuje předchozí souhlas státního zástupce. Předchozího souhlasu státního zástupce není třeba v naléhavých případech, které nesnesou odkladu. Policejní orgán je v takovém případě povinen do 48 hodin své rozhodnutí předložit státnímu zástupci. V tomto případě policejní orgán automobil odebral zřejmě proto, že bylo předmětem trestného činu a bylo nutné provést jeho ohledání. Stěžovateli jsem dále sdělil, že podle § 80 trestního zákona není-li věci, která byla vydána nebo odňata, k dalšímu řízení už třeba a nepřichází-li v úvahu její propadnutí nebo zabrání, vrátí se tomu, kdo ji vydal nebo komu byla odňata. Jestliže na ni uplatňuje právo osoba jiná, vydá se tomu, o jehož právu na věc není pochyb. Platilo tedy to, že v době, kdy nebude automobil, který byl odňat, k dalšímu řízení už potřebný a nebude-li přicházet v úvahu jeho propadnutí nebo zabrání, bude majiteli vrácen. V další části své odpovědi jsem poté stěžovatele odkázal na policejního vyšetřovatele, aby se s ním dohodl, kdy mu bude jeho vozidlo vráceno.

V polovině 60. let vznikla správní služba, která měla na starosti veškerou agendu k občanským průkazům, hlášení a evidenci pobytu občanů, povolovací režim kulových zbraní, zbrojní průkazy a ověřování adres osob v příslušném obvodu. Na policejním prezídiu ještě v době, kdy jsem pracoval na legislativní skupině, působil odbor správní služby a já jsem byl v úzkém kontaktu s jedním z jeho pracovníků, se kterým jsem občas projednával připomínky a stanoviska k některým legislativním návrhům, týkajících se jejich obhospodařované problematiky. Při jednom rozhovoru jsem se od něho dozvěděl, že na správní skupině Okresní správy Praha- východ nastoupil nový vedoucí, který byl jedním z rehabilitovaných příslušníků bývalé Veřejné bezpečnosti. Při tom jsem zjistil, že tímto rehabilitovaným příslušníkem byl Vladimír, můj bývalý kolega z Pohotovostní jednotky, ten, o kterém jsem se již zmínil v souvislosti s naší společnou službou při hlídání vývěsných tabulí na plotě Čínského velvyslanectví a při mém následném styku s ním během služebního jednání na městské organizaci ČSTV, kde byl po svém nuceném odchodu do civilu zaměstnán jako pracovník kontrolního oddělení. Protože jsem měl zájem se s ním sejít, přivítal jsem možnost zúčastnit se s kolegou ze správního odboru jednání na tomto policejním útvaru k problematice správních činností. Po příchodu na toto pracoviště jsem se setkal s Vláďou, jak jsem mu říkal, který nás a zejména mě s potěšením přivítal. Hovořili jsme spolu o jeho činnosti v civilu a o jeho žádosti o rehabilitaci, která mu byla schválena. Znovupřijetím mu byly do výsluhy započteny roky, ve kterých nemohl sloužit, a tímto zápočtem získal možnost následně odejít do civilu s nárokem na výplatu měsíčního příspěvku za službu u MV. Řekl mi, že s tím počítá, protože má v úmyslu u policie skončit a živit se jako soukromý detektiv a že si už pro to vytváří podmínky. S tím jsme se rozloučili a já jsem ho od té doby již nepotkal.

V červenci dvoutisícího třetího roku jsem byl ve věku šedesáti let vyzván, abych se opět dostavil na vojenskou správu k vyřazení z evidence z důvodu zániku mé branné povinnosti. Tentokrát jsem se měl dostavit na vojenskou správu v Praze 2 a nikoliv jako prve na správu v Praze 9 a sebou jsem si měl vzít svou vojenskou knížku. Vydal jsem se tedy na toto jednání a očekával jsem, podle toho, co jsem se dříve dozvěděl, že nás z tohoto důvodu předvolaných bude víc a proto budeme pozváni do nějaké zasedací místnosti, kde nám všem některý vysoký vojenský důstojník poděkuje za to, že jsme splnili svou brannou povinnost. Skutečnost byla ale prozaičtější. Při vstupu do budovy vojenské správy jsem byl odeslán k okénku, kde jsem si připadal jako cestující před nádražní pokladnou. Ženě v civilním oděvu sedící za tímto okénkem jsem podal předvolání a svou vojenskou knížku, a očekával jsem další jednání. Tato žena provedla jakýsi zápis na mé osobní kartě a vrátila mi vojenskou knížku s tím, že jsem byl vyřazen z jejich evidence a vojenskou knížku si mohu schovat na památku. Tím celé jednání skončilo bez dalších náležitostí a já jsem mohl bez poct a rozloučení odejít s vědomím, že mě již Česká armáda nebude nikdy potřebovat. Dost mne to rozladilo, ale protože jsem v armádě odsloužil jen dva roky a dva měsíce vojenské základní služby a po skončení svého působení u Ministerstva vnitra jsem byl veden ve vojenské evidenci pouhé tři roky, tak jsem na tuto epizodní událost brzy zapomněl a můj názor nezměnilo ani to, když jsem začátkem srpna obdržel poštou zaslané osvědčení o zániku branné povinnosti, ve kterém mi bylo poděkováno za čestné a obětavé plnění branné povinnosti.

Pokračoval jsem dále ve své činnosti na právním oddělení a pracoval jsem v souladu se zaměřením vyplývajícím z mé dosavadní funkce. Legislativní činnost našich zákonodárců byla v té době velice plodná a naše oddělení dostávalo stále nové a nové návrhy právních aktů, které se nějakým způsobem dotýkaly činnosti policie a ke kterým bylo nutno zpracovávat odborná stanoviska s návrhy na jejich úpravu. Tyto návrhy nám všem byly průběžně rozdělovány k vyřízení, takže jsme byli všichni stejnoměrně pracovně vytíženi. Přestože na tomto pracovišti docházelo k občasné obměně pracovníků, tak naše vzájemné vztahy byly na poměrně dobré úrovni. Přispívala k tomu i nepravidelná společná posezení po pracovní době mimo prostory Policejního prezídia, na kterých jsme se mohli pobavit a pohovořit o svých záležitostech. V jejich průběhu někdy došlo k nečekaným událostem. Vzpomínám si, že při jednom takovém společném sezení se pokusil neznámý pachatel odcizit osobní automobil, se kterým přijela jedna naše kolegyně a zaparkovala ho nedaleko od místa našeho srazu. Tohoto pachatele při jeho pokusu zadržela policejní hlídka, která se rozhodla ho zkontrolovat, když už seděl ve vozidle, do kterého se vloupal a nestačil odjet. Hlídce se podařilo naši kolegyni vyrozumět o tom, co se s jejím vozidlem stalo a že si ho má zajistit před dalším odcizením. Já jsem se o tom dozvěděl až následně, když jsem odcházel domů a spatřil jsem tuto kolegyni s další spolupracovnicí stát u jejího vozidla, se kterým si evidentně nevěděla rady. Přišel jsem k nim a poté co mi sdělila, co se stalo a že nemůže s vozidlem odjet, protože v něm byly vytrhány dráty ze spínací skříňky, vzpomněl jsem si na svá léta působení u Pohotovostní jednotky, kde jsme se s takovýmito případy často setkávali a naučili jsme se je řešit. Proto jsem nasedl do vozu a přes vytrhané dráty se mi podařilo vozidlo nastartovat tak, že bylo možné s ním odjet. Majitelka vozu nás, mě, dalšího kolegu a kolegyni, poté odvezla domů s tím, že si vozidlo nechá v servisu opravit. Myslím si, že jsem v kolektivu získal určitý obdiv, protože se mi podařilo naší kolegyni uvedeným způsobem pomoci bez toho, že by musela shánět odbornou pomoc.

Jak jsem již uvedl, docházelo na našem pracovišti k občasným personálním změnám. Tato změna se týkala i místa vedoucího celého analyticko-legislativního oddělení, když byl dosavadní vedoucí ze své funkce odvolán a přeřazen na jinou funkci, což se stalo krátce před skončením mého pracovního poměru na tomto oddělení. Jako nový vedoucí nám byl představen policista v činné službě, ve kterém jsem poznal bývalého zástupce ředitele kriminální policie, se kterým jsem absolvoval následné školení organizované Interpolem, o kterém jsem se zmínil v předchozí kapitole. Tento policista předtím vystřídal několik funkčních zařazení, aby se poté objevil ve vedoucí funkci na tomto oddělení. I když mne poznal, naše vzájemné vztahy byly spíše formálního charakteru a prakticky za jeho vedení jsem ukončil činnost na tomto pracovišti, protože se nesnažil o to, abych mohl tuto práci dále vykonávat. Svou funkci zastával odpovědně a tak neměl s vedením Policejního prezídia žádné větší problémy. Prezentoval se i svými mimopracovními aktivitami, které vyplývaly z jeho zájmu o činnost a působení prvorepublikového četnictva, což bylo předmětem i jeho diplomové a později i rigorózní práce při vysokoškolském studiu. Tento svůj zájem, podpořený důkladným studiem všech materiálů o této bezpečnostní oblasti, které se mu dostaly do rukou, zúročil později jako autor několika knížek, ve kterých popisuje celou řadu případů, se kterými se tehdejší četníci při výkonu služby setkávali. Několik těchto publikací s jeho podpisem, které jsem se zájmem přečetl, mám ve své knihovničce. Následně na to se objevil v České televizi jako poradce v televizním seriálu Četnické humoresky, ve kterém byl populární formou zpracován děj vycházející z prostředí brněnské četnické pátrací stanice a z profesních a životních osudů četníků na ni sloužících. Málokdo ví, že četnické pátrací stanice byly předchůdkyněmi nynější kriminální služby. Tento seriál vycházel z množství autentických případů nalezených v archivech a snažil se zaujmout spojením detektivky a komedie, které je mezi televizními diváky vcelku oblíbené.

Pomalu se blížil jedenatřicátý srpen dvoutisícího čtvrtého roku, a protože k tomuto dni měla uběhnout doba půlletého prodloužení mé trvající činnosti na analyticko-legislativním oddělení, začal jsem se zajímat o možnost mého dalšího působení na tomto pracovišti. Nový vedoucí mi však sdělil, že se mnou již není dále počítáno z důvodů, které jsem uvedl na začátku této kapitoly, a proto o mne přestal být zájem. Ukončil jsem tedy k uvedenému dni svůj pracovní poměr na Policejním prezídiu a tím se dovršila má celoživotní služba u Ministerstva vnitra. Společně se mnou odešel ještě další kolega a místo nás nastoupili noví, mladší pracovníci. Můj odchod byl poznamenán ještě jednou nepříjemností. Podle rozhodnutí, se kterým jsem byl seznámen po ukončení své činnosti u Policie České republiky, mi nebyl vyplacen příspěvek na odchodné ve výši pěti tisíc korun. V souvislosti s odchodem do důchodu jsem mohl tehdy získat tento peněžitý dar. Bylo mi však řečeno, že když pokračuji v zaměstnání na Policejním prezídiu, obdržím tento dar až při definitivním ukončení svého působení u MV. Jak se ukázalo, bylo to nesprávné rozhodnutí, protože jsem ho měl obdržet ihned při odchodu do důchodu, jelikož v době skončení svého pracovního poměru jsem na něho již definitivně ztratil nárok a to i přesto, že vedoucí oddělení písemně požádal o zmírnění tohoto stavu a o to, aby mi byl tento příspěvek vyplacen. V odpovědi ze strany kompetentního orgánu jsem se dozvěděl, že toto již není možné a tak jsem se o tuto záležitost přestal zajímat a tyto peníze jsem oželel. Rozloučil jsem se s kolegy, kteří pokračovali ve svých funkcích, odevzdal jsem přidělené průkazy a ukončil tak definitivně své působení na Policejním prezidiu a přede mnou byla další etapa v mém životě.

Pokud mám ze svého pohledu zhodnotit svou práci na legislativní skupině Analyticko-legislativního oddělení Policejního prezídia, tak mohu říci, že se v některých bodech podobala mé práci policejního rady na odboru hospodářské kriminality. Proto jsem s ní neměl větší problémy a poměrně rychle jsem se do ní zapracoval, přičemž jsem mohl využívat některé kontakty z dřívějšího působení a dovedl jsem se orientovat v policejní právní problematice. Během tříleté doby, kterou jsem na tomto pracovišti strávil, jsem si ověřil, že mi nedělalo potíže dál pracovat v důchodovém věku. Proto mě mrzelo, když jsem musel po této době toto povolání skončit, i když věřím tomu, že bych byl schopen v něm ještě nějakou chvíli pokračovat. V průběhu své činnosti na tomto pracovišti jsem se seznámil s legislativním procesem poslanecké sněmovny, odkud nám byly zasílány návrhy některých právních norem k připomínkám z hlediska policejní práce. Mohu říci, že některé tyto návrhy postrádaly znalost problematiky policejní práce a naše stanoviska na to upozorňovala. Pro mne to znamenalo vždy podrobně se seznámit s obsahem zaslaného návrhu, který mě byl přidělen a podle potřeby si vyžádat stanovisko i od odborných policejních služeb a útvarů. Tato stanoviska jsem po schválení odesílal zpět legislativnímu odboru Ministerstva vnitra, které bylo jedním z připomínkových subjektů ve vztahu k vládě a Parlamentu. Mohl jsem tak plně využít a uplatnit i své právní znalosti získané studiem na Vysoké škole SNB a zároveň jsem získal přehled o zákonodárné činnosti poslanců, která nebyla vždy stoprocentní.

– Kapitola sedmnáctá –

Můj život v důchodovém věku

Po odchodu z Policejního prezidia a po skončení aktivní činnosti u policie České republiky jsem tímto krokem uzavřel své dlouholeté působení ve státní službě a začal jsem se plně věnovat svým dalším soukromým aktivitám. Především jsem se mohl začít plně věnovat své práci v představenstvu domovního družstva. Zakoupením a převzetím bytových domů od Úřadu městské části Prahy 9 v rámci privatizace v devadesátém čtvrtém roce, ustavením domovního družstva a zvolením jeho představenstva, kam jsem byl hned od počátku zvolen, začala pro nás náročná práce spočívající v neustálém hodnocení stavu domovního a bytového fondu. Jako představenstvo jsme byli a jsme nuceni okamžitě reagovat na zjišťované problém a zajistit jejich odstraňování a podle potřeby zlepšovat dosavadní domovní prostředky, které nebyly v době přebírání domů vždy v optimálním stavu. Díky založenému fondu oprav, který byl a je jediným zdrojem naších příjmů, se nám daří zvelebovat družstevní domy a byty daleko rychleji a komplexněji, než tomu bylo v době, kdy tyto domy spravoval tehdejší obvodní národní výbor prostřednictvím svého Obvodního podniku bytového hospodářství. Při přebírání domů nám totiž nebyly vydány veškeré záznamy, protože se údajně ztratily, ze kterých bychom zjistili, kolik finančních prostředků a na co byly v případě našich domů na jejich údržbu vynaloženy. Bylo to zřejmě proto, že bychom mohli zjistit, jaké práce měly být v našich domech provedeny a porovnat je se skutečně zjištěným stavem. Zřejmě bychom se dozvěděli, že celá řada vykazovaných prací nebyla provedena a finanční prostředky včetně použitého materiálu skončily někde úplně jinde.

Nadále jsem zůstal a zůstávám v kontaktu s Járou, který po odchodu do důchodu začal pomáhat svému synovi v jeho podnikání. V průběhu této doby docházelo k našim častějším kontaktům s Petrem, bydlícím trvale v Holandsku, který přijížděl do Prahy se svou manželkou a vždy zde krátkou chvíli pobýval. Opět přijel ve dvoutisícím čtvrtém roce, protože zjistil, že má nárok na přiznání části důchodu za dobu, kterou v České republice před svým odchodem odpracoval. Pomáhal jsem mu s některými úkony a při jednáních na příslušných úřadech. Důchod mu byl skutečně v poměrné výšce přiznán a je mu take vyplácen. Současně jsme se tehdy pokusili s Petrem o dohledání údajů o jeho biologickém otci, který musel pro svůj původ těsně před jeho narozením opustit Protektorát a v pětačtyřicátém roce, kdy přijel do České republiky s americkou armádou, se měl údajně přihlásit k Petrovi jako jeho otec zápisem do matriky. Podařilo se mi zjistit, na kterém úřadě jsou matriční knihy z té doby uloženy, a společně jsme tento úřad navštívili. Bohužel, žádný zápis jsme v matrice nenalezli a Petr poté svou snahu o nalezení svého otce vzdal. Na závěr své tehdejší návštěvy Petr mne a Járu pozval k sobě do Holandska na návštěvu, aby nás mohl seznámit s prostředím, kde nyní žije. Na jaře dvoutisícího pátého roku jsme se proto s Járou domluvili, že využijeme Petrovo pozvání a pojedeme na týdenní návštěvu do jeho bydliště v Holandsku. Protože to byl pro mne jeden z nezapomenutelných zážitků, budu o této události vyprávět poněkud obšírněji. Před touto cestou jsem si předem zajistil zdravotní pojištění pro případ úrazu nebo nemoci a Jára připravil své auto, protože jsme se rozhodli cestovat po vlastní ose. Od Petra jsme obdrželi podrobnou automapu se zakreslenou cestou a dohodnutého dne v sobotu ráno jsme vyrazili. Jeli jsme po plzeňské dálnici směrem na hraniční přechod v Rozvadově, kde jsme přejeli hranice naší republiky a přes Německo pokračovali do Holandska. Sebou jsme měli cestovní pasy a očekávali jsme, že na hranicích budeme zastaveni a podrobeni kontrole našich cestovních dokladů, ale příslušníci naší celní správy nám pokynuli, abychom nezastavovali a pokračovali dál v jízdě. Ocitli jsme se bez problémů v Německé spolkové republice a pokračovali ve své cestě do Holandska. Když jsme se blížili k holandským hranicím, očekávali jsme nějaký hraniční přechod. Nic jsme nezahlédli a to, že jsme již v Holandsku, nám prozradily holandské nápisy na ukazatelích. Přijeli jsme až k Amsterdamu, který jsme objeli a blížili jsme se k cíli naší cesty. Během jízdy jsme již pozorovali velké množství vodních kanálů, takzvaných grachtů, což je obecné nizozemské označení pro vodní kanály nebo příkopy. V užším slova smyslu jsou to úzké vodní kanály probíhající městy a jsou typické množstvím zvedacích mostů. Zastavili jsme ve vesnici Wognum v obci Medemblik u benzinové pumpy a telefonicky jsme zavolali Petrovi, že jsme již přijeli, aby mohl pro nás přijet a dovézt nás ke svému obydlí. Zde Petr spolu se svou manželkou bydlí v zástavbovém rodinném domku a jeden z menších grachtů protéká za zahradou jejich domku.

Petr k nám přijel a společně jsme s ním odjeli do jeho bydliště. To bylo kolem čtvrté hodiny odpolední a my jsme na cestě z Prahy ujeli cca tisíc kilometrů. Když jsme se přivítali s jeho manželkou a Petr nás ubytoval, tak jsme při první společné večeři domlouvali program našeho pobytu. Já s Járou jsme předpokládali, že se nám Petr bude po celý týden věnovat, ale protože on měl již před naším příjezdem domluveny nějaké pracovní závazky, dohodli jsme se, že my sami budeme denně vyjíždět do okolních měst, kde vyhledáme některá významná místa, a Petr se k nám připojí, pokud bude mít volný čas. Pro mne bylo nanejvýš výhodné, že Jára je zkušeným cestovatelem, který navštívil řadu států, kde se zajímal především o památky a získával náměty pro některé své obrazy a měl vždy představu o tom, co si budeme prohlížet. Druhý den ráno a další dny jsme měli díky Petrovi vždy připravenou snídani a cestovní balíčky na celý den, protože jsme předpokládali, že se vrátíme pokaždé až k večeru. Prvním místem, kam jsme spolu s Járou zamířili, bylo město Enkhuizen, historické přístavní městečko na břehu jezera IJsselmeer, které vzniklo přehrazením části Severního moře a je sladkovodní díky trvalému přítoku vody z řeky Zaan. Toto město nazývané jako „Město sleďů“, je asi padesát sedm kilometrů severozápadně od Amsterdamu a bývalo ve čtrnáctém století jedním z nejdůležitějších přístavů v Holandsku. Navštívili jsme místní přístav, který i v nynější době je stále jeden z největších v Nizozemsku a v centru městečka jsme spatřili dva nádherné kostely z patnáctého století, povšimli jsme si z větší části zachované městské zdi ze sedmnáctého století, viděli jsme bránu s věží nazývanou De Drommedaris nebo městskou radnici ze sedmnáctého století. Naší pozornosti neunikl ani větrný mlýn, dřevěné na zeleno natřené rybářské domky a typické scenérie s historickými uličkami a vodními kanály s padacími mosty. S těmito mosty jsme se vůbec v Holandsku setkávali dosti často. Procházeli jsme tato místa, která jsem zaznamenával svou videokamerou, a Jára zase některé scenérie fotografoval se svým fotoaparátem. Prohlídku jsme ukončili u velkého přístaviště pro osobní lodě a pro rybářské bárky se značným počtem zde zakotvených lodí.

Následující den jsme odjeli do města Hoorn, který je rovněž přístavem na severu Nizozemska, asi třicet pět kilometrů od Amsterdamu, je střediskem rybolovu a má krásný jachtařský přístav. Kdysi byl jedním z nejbohatších měst celého Nizozemí a podle jeho jména je nazván nejjižnější mys Ameriky, Hoornský mys. Při procházce městem jsme nemohli nepřehlédnout původní rybářské obytné „padající“ domy, čelně nakloněné do ulice. Údajně tak byly stavěny, aby nedošlo k poškození omítky, protože měly úzké vchody a nábytek bylo nutné dovnitř dopravovat pomocí kladky upevněné pod střechou. Příští den jsme již s Petrem jeli do města Edam s množstvím kanálů a přístavišť a opět se spoustou padacích (zvedacích) mostů. Jméno Edam vzniklo ze slova dam (hráz) na malé říčce se jménem E nebo IJe, a dalo název zdejšímu sýru Edam, česky Eidam. Tradiční sýrové trhy se tu v hlavní sezóně konají každý týden a několik sýrových skladů pomáhá udržovat tuto barevnou minulost. Procházeli jsme jeho uličkami a zaznamenávali si jeho pamětihodnosti. Odtud jsme odjeli na ostrov Marken, spojený s pevninou sypanou hrází, který je nedaleko Amsterodamu. Ostrov si podržel původní kolorit, dotvářený typickými zelenobílými dřevěnými domky postavenými na kůlech, aby byly chráněny před záplavami. Zajímavostí Markenu je také maják Het Paard. Na tomto ostrově jsme obdivovali kromě těchto staveb zejména západ slunce zapadajícího do moře.

Nevšedním zážitkem příštího dne byla pro nás návštěva restaurované historické vesnice Zaanse Schans - skanzenu obytných a hospodářských staveb, která stojí na břehu řeky Zaan poblíž města Zaanstad v oblasti Severního Holandska. Její součástí je Volendam, bývalá rybářská vesnice se starobylým centrem a s mnoha malými rybářskými domky. Procházeli jsme částí skanzenu, který zahrnuje soubor typických zelenobílých dřevěných domů a původní dílny na výrobu dřeváků a sýrů. Na březích řeky Zaan je řada nově postavených rodinných domů v historickém stylu, jejichž majiteli jsou ti, kteří si to mohou dovolit. Na řece byl silný lodní provoz a nás s Járou zaujal velký mechanický zvedací most, který je součástí silnice a umožňuje proplouvání větších lodí po řece. Byli jsme svědky jeho zdvihnutí, když pod ním proplouvala jedna z větších lodí. Petr nás po tomto území provedl a projevil se jako zdatný průvodce, který nás seznámil s některými pamětihodnostmi tohoto místa. Dalším městem, kam jsme jeli opět sami bez Petra, byl Haarlem, město na západě Holandska ležící na řece Spaame asi osmnáct kilometrů západně od Amsterdamu. Procházeli jsme kolem některých památek, z nichž významným objektem je muzeum malíře Franse Halse, který v městě pracoval i zemřel. Toto muzeum, které si Jára nemohl nechat ujít, a proto jsme ho navštívili, obsahuje kolekci více než deseti maleb Franse Halse, který je znám hlavně pro své portréty, především bohatých občanů. Často maloval velké skupinové portréty a jeho obrazy zobrazují pestrou paletu společenského života; hostiny a setkání důstojníků, admirálů, generálů, starostů měst, obchodníků, právníků, úředníků, kočovných herců a zpěváků, urozených pánů apod. S Járou jsme si prohlíželi všechna vystavená díla a bylo nám povoleno si je zadokumentovat. Tady si Jára vyfotografoval zejména rozměrná skupinová plátna a já jsem si na videu zaznamenal především všechny obrazy s námořními motivy.

Nezapomenutelným zážitkem pro nás byla prohlídka hlavního města Amsterdamu. Již s Petrem jsme do tohoto města vjeli po ulici vedoucí kolem Námořního musea. V Amsterdamu nás zaskočila všudypřítomná rovina a hlavně stísněnost městského centra. Typické jsou zde štítové domy stojící na smrkových kmenech, protože je město vystavěno na bažinatém podloží, dalším jeho typickým znakem jsou právě grachty (vodní kanály), kterých je asi sto šedesát, přes které se klene dvanáct set částečně zvedacích mostů. Všimli jsme si budovy Městského muzea, které bylo v rekonstrukci, a pokračovali jsme k cíli naší cesty, což bylo muzeum slavného malíře Van Gogha. V budově muzea je největší světová sbírka jeho obrazů, která obsahuje přes dvě stě maleb, pět set kreseb, dále sedm set mistrových dopisů a sbírku japonských tisků. Umělec přitom vytvořil nějakých devět set maleb a dvanáct set kreseb. V muzeu jsou také vystaveny práce Van Goghových současníků, Toulouse-Lautreca, Gaugina, Moneta, Bernarda a Monticelliho. Vincent van Gogh byl jeden z nejdůležitějších malířů postimpresionismu. Narodil se v Nizozemí a zpočátku maloval temné a ponuré obrazy jako většina jeho vrstevníků, ale pod vlivem francouzských impresionistů se jeho malby změnily v podobu, v jaké jsou převážně známé – jasné a zářivé barvy nanesené v silné vrstvě na plátno. Na konci svého života žil s malířem Gauginem. V tu dobu se již jeho duševní choroba projevila naplno a v záchvatu šílenství si uřízl ucho. Poté se přestěhoval do psychiatrické léčebny a malovat směl, jen když byla nemoc na ústupu. Svůj život skončil sebevraždou roku osmnáctistého devadesátého. První své obrazy prodal jen pár měsíců před smrtí. Navštívili jsme toto Van Goghovo muzeum a mohli jsme zde shlédnout přes dvě stě maleb, pět set kreseb, akvarely i japonské dřevoryty a jeho neslavnější díla - Slunečnice, Cypřiše, Pokoj v Arles, portréty Dr. Gacheta, otce Tanguye nebo autoportréty. Jára, který měl enormní zájem na této návštěvě, se zde předvedl jako zkušený průvodce. Prošli jsme s ním celou expozici a Jára nám u každého obrazu objasnil vývoj umělcova způsobu malby a upozornil nás na základní změny, kterými malíř ve svém životě v malířské technice procházel. Předvedl se jako vynikající znalec díla tohoto malíře a při svém výkladu byl středem zájmu ze strany ostatních návštěvníků, mezi kterými převládaly skupiny turistů z východních zemí. Díky němu trvala naše prohlídka více jak tři hodiny a my jsme se s Petrem dozvěděli řadu zajímavých poznatků o tomto malíři a zejména o jeho díle.

Po této vyčerpávající prohlídce jsme navštívili ještě suterén muzea, kde byla instalována výstava obrazů, které namaloval Egon Schiele, který byl rakouským malířem a kreslířem, žákem Gustava Klimta. Také dílo toto malíře Jára velmi dobře zná a i o něm nám vyprávěl. Schiele si vytvořil vlastní působivý styl a je autorem provokativních aktů v prohnutých pozicích, portrétů měst a vlastních podobizen. Často pobýval a tvořil v Českém Krumlově, kde se zpočátku zaměřil především na akty. Jeho kresby však byly zkonfiskovány a on ve vyšetřovací vazbě strávil tři týdny. Obvinění bylo posléze odvoláno a nakonec byl odsouzen jen na tři dny vězení za šíření nemorálních kreseb. Během této výstavy byly promítány na plátno oživlé obrazy stvořené pod vlivem malířova stylu a v návštěvní místnosti byl asi ve výši tří metrů zabudován do zdi podstavec, na kterém stál v nehýbající se poloze polonahý mládenec. Po prohlídce tohoto muzea jsme pokračovali v procházce po Amsterdamu. Petr nás také zavedl do slavné Amsterdamské Red Light District (čtvrť červených luceren) ve staré části města nedaleko velkého kostela Oudekerk a blízko k náměstí Dam, kde je zde možno pozorovat pracující dívky, které polonahé předvádějí svůj šarm v osvětlených oknech. Od Petra jsme se dozvěděli, že není dobré pořizovat si zblízka fotografie těchto slečen v těchto výlohách, protože je to přísně zakázané. Jejich „ochranka“ by nás na to jistě upozornila, jestliže by nás přistihla při fotografování. Ovšem pokud bychom opakovanou výzvu neuposlechli, mohli bychom přijít k úrazu či o svůj fotoaparát. Prohlídku Amsterdamu jsme zakončili na bleším trhu se spoustou obchodníků, kde bylo možné sehnat téměř cokoliv.

Dalším městem, kam jsme se jeli podívat, byl Alkmaar, ležící asi třicet pět kilometrů od Amsterdamu a deset kilometrů od pobřeží Atlanského oceánu. Poblíž jeho středu stojí několik větrných mlýnů, jeden dokonce skoro v centru města. V tomto městečku začíná každý pátek úderem desáté proslulý sýrový trh, na kterém se sýr prodává stejně jako za starých časů. My jsme měli smůlu, trh jsme nezažili, protože jsme tam ten den zrovna nebyli a trh se proto nekonal. Při zpáteční cestě jsme se s Járou zastavili poblíž obce Schermer v Severním Holandsku u skupiny funkčních větrných mlýnů, z nichž jeden je určený pro prohlídku, což dokumentovala na něm umístěná vývěsní tabule s fotografiemi jeho vnitřního vybavení. Příštího dne nás čekal výlet s Petrem do města Leiden, které leží na tzv. „Starém Rýnu“ poblíž měst Haag a Haarlem. Leiden je velmi dobře zachovaným historickým městem, a proto bývá každoročním cílem mnoha turistů a milovníků historie. Sídlo zde má i historická Právnická universita, původně věznice, na kterou jsem byl Petrem speciálně upozorněn jako bývalý absolvent podobné školy u nás v Česku. Dalším městem na naší cestě byl Haag, který je třetím největším městem Nizozemska. Je sice sídlem nizozemské vlády, parlamentu a královny, ale podle ústavy je hlavním městem Nizozemského království město Amsterdam. Ve středu města je skupina historických budov s blízkým jezírkem, ve kterých se schází nizozemský parlament a vláda. K nejstarším budovám v Haagu náleží Palác Noordeinde, který je oficiálním sídlem královny Beatrix a v Paláci míru sídlí Mezinárodní soudní dvůr a Stálý rozhodčí soud.

V průběhu naší návštěvy jsme jednou povečeřeli s Petrem v malé holandské hospůdce, jinak jsme každý večer trávili s Petrem a jeho manželkou v jejich domě s přilehlou zahradou u nezbytného vodního kanálu. Během těchto večerů jsme diskutovali všichni čtyři o tom, co jsme s Járou každý den viděli a jaký to na nás udělalo dojem. Při našich rozhovorech jsme vzpomínali i na naše dřívější společně prožitá léta a připomínali jsme si některé zážitky z těch dob. Petr nám vyprávěl své osudy poté, co emigroval a zůstal v Holandsku. Mimo jiného se zde živil i svou bývalou profesí, když jezdil jako řidič městského autobusu v Amsterdamu. Strávili jsme s oběma, Petrem a jeho manželkou příjemný týden a skoro jsme litovali, že už budeme s Járou po šesti dnech odjíždět zpět domů. Odjížděli jsme v sobotu odpoledne a na objížďce před Amsterdamem jsme se dostali do dopravní špičky, kdy byla celá dálnice plná osobních automobilů. Na velkých elektronických tabulích naštěstí na této dálnici fungoval informační systém, který nás upozorňoval, jak rychle máme se svým vozidlem jet a jak dlouhá je kolona vozidel před námi. Zde mne zaujal pohled na nedaleké letiště, ze kterého právě startovalo obrovské dopravní letadlo, které přelétávalo dálnici v poměrně malé, i když ne nebezpečné výšce, tak že byl na ně detailní pohled. Jeli jsme opět stejnou trasou, i když v opačném směru, přes Holandsko do Německa. Po dohodě s Járou jsem ho na části této trasy vystřídal za volantem a ujel jsem asi čtyři sta kilometrů, než jsem mu řízení vozidla znovu předal. Na naše hranice jsme dojeli krátce před půlnocí a zde jsme se na chvíli zastavili. Telefonicky jsme ohlásili domů, že se vracíme v pořádku a že budeme brzy doma, což se také stalo. Tím naše putování po Holandsku definitivně skončilo. Petr poté ve dnech, kdy dosáhl šedesáti pěti let (stejně tak, jako já, protože nás dělí jeden den našeho narození), přijel do Prahy, aby to s námi všemi oslavil. Poseděli jsme spolu se svými manželkami v jedné starobylé restauraci v Praze 1 a vzpomínali na naše dřívější kamarády. Petr pak ještě několikrát přijel do Prahy, protože musí Úřadu důchodového zabezpečení dokládat vše podstatné, aby mu mohl být důchod nadále vyplácen.

To, že jsem definitivně ukončil své zaměstnání u Policie České republiky, neznamenalo, že bych dále nesledoval, co se v rámci policie děje a neseznamoval se s tím, s čím se musí policejní sbor v současných podmínkách vyrovnávat. K mému trvalejšímu zájmu o činnost policistů v současných podmínkách přispívají vedle pravidelného sledování sdělovacích prostředků a možnosti využívat internet ještě pravidelná roční setkávání bývalých kriminalistů ze Správy kriminální služby, na která jsem spolu s ostatními bývalými spolupracovníky oficiálně pozván vedoucími funkcionáři z Policejního prezídia odpovědnými za výkon kriminální služby. Na těchto setkáních jsme vždy seznamováni o současném stavu a úkolech, které musí kriminální policie řešit a vyrovnávat se s nimi a zároveň máme možnost si vzájemně popovídat o tom, co nás z této oblasti zajímá a jak se změnily podmínky výkonu této služby. Zejména to jsou názory na současný stav ve společnosti, její nynější vztah k policistům a k hodnocení jejich práce. Současně máme možnost chvíli si spolu posedět a popovídat si o svých dalších životních osudech, zavzpomínat na své bývalé spolupracovníky a seznamovat se s mladšími, kteří již dosáhli důchodového věku a jsou na tato setkání také zváni. Při těchto neformálních setkáních jsme však svědky toho, jak se řady našich nejbližších tehdejších spolupracovníků postupně snižují, když při každém takovém setkání zjišťujeme, kdo zemřel nebo se ze zdravotních důvodů nemohl na toto setkání dostavit.

Kromě účasti na těchto pravidelných shromážděních, kde se dozvídám řadu informací o svých bývalých mladších spolupracovnících nebo spolužácích, jsem také sledoval u některých z nich jejich kariérní postupy a dosažené funkce. Jedním z nich byl i Luboš, o kterém jsem se zmínil již v jedné z dřívějších kapitol, který jako mladý příslušník nastoupil na tehdejší Správu kriminální služby do funkce analytika na odboru obecné kriminality. S Lubošem jsem se potkával až do konce osmdesátého devátého roku, kdy se naše cesty rozešly. Jak on sám uvádí, v devadesátém až devadesátém roce byl zástupcem tehdejšího policejního ředitele České republiky a od devadesátého třetího do dvoutisícího prvého roku vykonával funkci ředitele služby pořádkové policie na Policejním prezidiu České republiky. Později jsem se dozvěděl, že se od dvoutisícího prvého roku stal ředitelem Útvaru pro ochranu ústavních činitelů ochranné služby Policie České republiky, kde jeho podřízenými byli policisté, jejichž hlavním posláním je ochrana našich i zahraničních ústavních činitelů při jejich pobytu na území našeho státu. Za dobu jeho úspěšného působení ve funkci ředitele této služby tento útvar úspěšně zvládl nejtěžší úkoly za dobu své existence. Bylo to zajištění akcí spojených s Českým předsednictvím v Radě Evropské unie, dále potom opatření související s návštěvou prezidenta USA Baracka Obamy nebo návštěva papeže Benedikta XIV. v České republice. Tyto akce proběhly pod jeho velením bez jakýchkoliv bezpečnostních problémů. Na základě svého odpovědného přístupu k výkonu své funkce byl osmého května dvoutisícího šestého roku prezidentem republiky na Pražském hradě při příležitosti státního svátku Dne osvobození jmenován do hodnosti generálmajora Policie České republiky. Ve své úspěšné činnosti pokračoval až do konce dvoutisícího devátého roku, kdy odešel do zaslouženého důchodu.

Dalším mým bývalým kolegou, jehož kariérní postup mne jako mého bývalého spolužáka z Vysoké školy SNB poměrně dost zajímal, byl Petr, který během mého působení na Policejním prezídiu jeden čas šéfoval celorepublikové kriminálce jako ředitel Úřadu služby kriminální policie a vyšetřování. V této funkci působil i po mém odchodu do důchodu, kdy jsem jako již civilní zaměstnanec pracoval na analyticko-legislativním oddělení Policejního prezídia a občas jsem s ním řešil některé právní otázky týkající se výkonu kriminální služby jako celku. Petr u Veřejné bezpečnosti a později i u policie pracoval skoro čtyřicet let. Začínal jako hlídkový policista ve Vysočanech, odkud posléze přešel ke kriminální službě Obvodního oddělení Prahy 9, kde pracoval až do nástupu na Vysokou školu SNB v sedmdesátém sedmém roce minulého století, když jsme se v nultém ročníku spolu prvně setkali. Po skončení školy jako jeden z mála studentů s červeným diplomem zastával některé řídící funkce včetně té, o které jsem se již zmínil. Od února dvoutisícího šestého roku stál v čele pražské policie. Kromě plnění všech úkolů spojených s touto náročnou funkcí se stal i odborným poradcem seriálu Kriminálka Anděl, kde jeho tvůrcům poskytoval jen technické rady bez toho, že by nějakým způsobem ovlivňoval jeho scénář. Jak sám říkal, některé scény byly trochu přitažené za vlasy, ale uznával, že je to jen seriál. Tvůrci se obrátili o pomoc nejprve na policejní prezidium a to mu pak jejich žádost předalo. V čele pražské policejní správy působil déle než dva roky a za svůj úspěch kromě jiných považoval to, že se mu podařilo navázat dobrou spolupráci s magistrátem, který správě pomáhal s finančními návrhy pro motivační program nebo s byty pro policisty. Za úspěch považoval i to, jak se správa vypořádala s výročím křišťálové noci v dvoutisícím sedmém roce, kdy do Prahy dorazily stovky pravicových a levicových radikálů. Za svůj neúspěch považoval především to, že se mu nepodařilo zvýšit počet policistů v Praze, což ale nebylo jeho osobním neúspěchem. K tomu bych chtěl podotknout, že po celou dobu, kdy jsem sloužil v hlavním městě Praze, tak již od mých služebních začátků se Praha stále potýkala s nedostatkem zejména hlídkových příslušníků, protože služba v Praze byla vzhledem k tomu, že jde o hlavní město republiky, podstatně náročnější než v jiných městech a zejména na venkově. Pamatuji si, že se tento problém řešil jeden čas tak, že nově přijati příslušníci z mimopražských obvodů a oddělení byli vždy na určitou dobu odveleni služebně do Prahy, aby vypomohli v hlídkové službě, a když si odsloužili určenou dobu, vraceli se zpět na své základní útvary. Určitou pomocí bylo i vytvoření Pohotovostního útvaru VB, kde se noví příslušníci kromě svého studia a přípravy na výkon služby podíleli i na občasné výpomoci základním útvarům VB v Praze. I já v době svého studia na Vysoké škole SNB jsem byl jeden čas velen do služby v Praze, jak jsem o tom již v předchozí kapitole hovořil. Proto docela chápu, že se Petrovi jen těžko dařilo získávat nové policisty, protože situace v Praze je v tomto směru stále stejná. I když svou funkci podle mého názoru a podle toho, jak ho znám, vykonával odpovědně, tak mu tehdejší policejní prezident navrhl jeho odchod z funkce, což Petr akceptoval, i když s tímto návrhem vnitřně nesouhlasil. Zejména když mu bylo jako důvod sděleno, že se jedná o jakousi blíže nespecifikovanou reformu policie. Tehdejší ministr vnitra Ivan Langr jeho odchod podpořil svým problematickým prohlášením, že tato změna mohla přijít dříve, protože se tím mohlo předejít řadě manažerských pochybení. Petr poté ve své funkci skončil k třicátému září dvoutisícího osmého roku s tím, že měl být zařazen na služební místo v rámci kanceláře policejního prezidenta. Po svém odvolání z funkce ředitele pražské policejní správy od Policie České republiky však ukončil svůj dlouholetý služební poměr jako policista. V rezortu Ministerstva vnitra ale nadále zůstal a začal pracovat jako civilní zaměstnanec v ekonomickém úseku, kde využíval vedle svých získaných vědomostí i své zkušenosti z řídící práce.

Další Petr, bývalý vrcholový sportovec, který musel po předchozí rehabilitaci od Policie a od Ministerstva vnitra také nuceně odejít, ačkoliv měl zájem u Policie dál pracovat jako vyšetřovatel, tak tuto svou nesnadnou situaci vyřešil tím, že nakonec odešel z Prahy a vrátil se do svého původního rodiště, odkud se před mnoha lety vydal do Rudé Hvězdy Praha, vrcholového sportovního útvaru Ministerstva vnitra, kde působil jako aktivní sportovec. Po návratu byl ve svém rodném městě zvolen zastupitelem a začal úspěšně pracovat jako úředník v komunální politice. Několikrát jsme ho s manželkou během své dovolené v jeho městě navštívili a popovídali si s ním o jeho současných životních osudech a o jeho žití ve svém novém bydlišti. Jiný z mých bývalých kolegů, Pepa, se kterým jsem studoval v základní škole v Bratislavě, a poté jsme spolu sloužili u Pohotovostní jednotky v Praze, tak ten později vystudoval Střední školu MV v Pardubicích, kde získal maturitu. Po skončení studia se vrátil k Pohotovostní jednotce, kde začal vykonávat funkci velitele jedné ze tří rot. V té době jsme se spolu opět setkali, když v době mého studia bylo rozhodnuto vedením Vysoké školy SNB, že studenti denního studia budou vysíláni k posílení hlídkové služby v Praze. Vrátil jsem se tak na nějakou dobu zpět k Pohotovostní jednotce, kde jsem se při noční službě s Pepou setkal. Koncem osmdesátých let bylo rozhodnuto o tom, aby se rozšířila působnost jednotky, protože VB chtěla být dobře připravena i na úrok ozbrojených pachatelů. Proto byla ze stálého stavu příslušníků Pohotovostní jednotky vytvořena skupina, která prošla speciálním výcvikem a byla určena k likvidaci nebezpečných pachatelů. Velitelem této skupiny se tehdy stal právě Pepa, který později vystudoval i Vysokou školu SNB. Poté byl převelen na Krajskou správu VB Středočeského kraje, odkud po devadesátem roce z důvodu předpokládaných vynucených kádrových změn na vyšších postech raději odešel do civilu a začal soukromě podnikat. Setkal jsem se i s dalšími kolegy, se kterými jsem studoval a kteří vesměs odešli ze služeb Ministerstva vnitra a začali pracovat v některých civilních organizacích. Například jeden z nich pracoval jako pojišťovací pracovník u pojišťovny Generali v Praze, jiný u České pojišťovny na úseku likvidace dopravních nehod se zaměřením na odhalování možných podvodných událostí a někteří další, kteří se úspěšně uchytili po odchodu ze služeb MV v civilní sféře.

Kromě těchto znalostí o svých bývalých spolupracovnících se s některými dalšími setkávám zcela náhodně a někdy to jsou setkání docela úsměvná, protože jsou naprosto neočekávaná. Zmíním se o dvou z nich, které mne potkaly v pozdějších letech, kdy jsem se s jejich aktéry léta neviděl a nestýkal jsem se s nimi. O to víc bylo mé překvapení, když jsem se s nimi setkal. V prvém případě to bylo při jízdě v metru v tehdy ještě používaných vozech sovětské výroby. Seděl jsem na lavici a jel jsem na konečnou u Holešovického nádraží. Naproti mně se posadil muž s malým rezavým knírkem pod nosem, který mne nijak nezaujal, ale občas jsem se na něho podíval, protože jsem zjistil, že i on se na mě občas podívá. Začal jsem proto při další jízdě uvažovat, proč mne sleduje, ale nikoho mi jeho tvář nepřipomínala. To trvalo až do příjezdu na konečnou a já jsem se rozhodl, že při odchodu se ho zeptám, zda se neznáme. Oba jsme spolu vstali a on se dříve, než jsem ho já oslovil, mne stačil zeptat, zda se odněkud neznáme. A sotva promluvil, hned mi bylo jasné, kdo to je. Byl to jeden z mých starších kolegů, se kterým jsem několik let sloužil u Pohotovostní jednotky a který poté v šedesátém devátém roce odešel do civilu, když krátce před tím jezdil v srpnu jako osádka vodního děla. Po výstupu z metra jsme se spolu krátce zastavili a vzájemně se informovali o tom, co každý z nás v uplynulých letech dělal. Láďa, jak se tento bývalý kolega původem z Brna jmenuje, mi řekl, že vystřídal několik zaměstnání a v poslední době byl revizorem u Dopravních podniků v Praze. Protože jsem si vzpomněl na jeho tehdejší značnou aktivitu ve službě, při které se často dostával do sporu s těmi, proti nimž zasahoval, zajímalo mne, jak si v tomto zaměstnání vede a jak se hlavně vyrovnává s někdy agresivnějšími pasažéry. Přiznal mi, že někdy byl nucen rozdat nějakou tu ránu, ale že občas také nějakou dostal. Uvědomil jsem si, že toto zaměstnání není jednoduché a popřál jsem mu hodně štěstí při jeho výkonu. S tím jsme se rozešli. Ve druhém případě to bylo nedávno na zdravotním středisku, kde jsem čekal v čekárně, až mě paní doktorka přijme. Naproti mně si opět sedl neznámý muž, jehož obličej mi nic neříkal a pouze se zeptal, zda jdu také na vyšetření. Když jsem mu to potvrdil, vzal to na vědomí a oba jsme čekali, až na nás přijde řada. Já jsem šel jako první a po skončení prohlídky, když jsem se oblékal, byl do ordinace pozván onen muž, kterého sestra zavolala jeho jménem. Když jsem je zaslechl, zjistil jsem, že to je opět můj bývalý kolega, se kterým jsem krátkou dobu společně sloužil na Obvodním oddělení v Praze v osmdesátých letech na oddělení hospodářské kriminality, kde se naše cesty prakticky rozešly a já jsem o něm již neslyšel. Okamžitě jsem ho oslovil a on mne také poznal. Bohužel na delší rozhovor s ním nebyl čas, protože jsem musel vyplnit nějaký dotazník a on mezitím musel odjet. Dozvěděl jsem se pouze, že je již také v důchodu a že prakticky nikde nepracuje. To byla setkání, která nebyla předem plánovaná a o to byla zajímavější už proto, že ještě žijí někteří bývalí kolegové, se kterými jsem měl možnost se setkat.

Zdrojem informací o současné situaci v České policii pro mne byly a jsou, jak jest již uvedl, především sdělovací prostředky a v současné době i internet, kde se objevují různá stanoviska a názory na dnešní policejní práci a to jak ze strany občanů této republiky, tak i ze strany bývalých i dnešních policistů. A někdy jsou to velice kritická hodnocení a názory a kritika se nevyhýbá ani činnosti nejvyšších představitelů policie včetně ministrů vnitra, kteří se ve svých postech dosti často střídají. Z těch nejkritičtějších mne zaujala stanoviska samotných policistů, tedy těch, kteří měli své dlouholeté životní zkušenosti a mohli porovnávat tehdejší situaci u bezpečnostních sborů před devadesátým rokem se situací v současné době. Namátkou uvádím jeden z kritických postřehů prezentovaný na internetu jedním policejním vysloužilcem, jak o sobě říkal, který si negativních jevů a dění u Policie České republiky užil až, až. Jak tento bývalý policista uváděl, tak vzhledem k tomu, co se v současné době u Policie ČR děje, mu to přece jen nedalo a tak se pokusil alespoň o malý komentář. Zaměřil se na stanovisko Předsednictva Nezávislého odborového svazu Policie ČR k aktuálnímu dění u PČR a s tímto stanoviskem se plně ztotožnil. Připojil k němu i své vlastní vyjádření, podle kterého se v současné době Policie České republiky utápí v naprostém marasmu a chaosu a prochází takovou krizí v jaké tento bezpečnostní sbor za celou svou historii, ať to bylo četnictvo či SNB, ještě nebyl. Policie ČR se podle něho nedostala až na samé dno, ale naopak se do toho dna zavrtává hlouběji a hlouběji. Jak ale hned k tomu říká, není to ale vinou řadových policistek a policistů, ale svůj podíl viny na tom nese nezodpovědný management na všech stupních řízení a největší podíl viny na tom má osobně ministr vnitra a někteří další politici. Určitý podíl viny ponechává i naší společnosti, neboť jestliže slovo policista zní téměř jako nadávka a jestliže pobírání přiměřené renty je směrováno do té roviny, že je to něco naprosto nemorálního a neslýchaného a že tak rentiéři z bezpečnostních sborů a armády vlastně okrádají stát a jsou vyžírky, darmožrouty a tak pod., pak je něco shnilého v této společnosti. Podle něho tuto společnost omlouvá to, že veřejné mínění je značně zpracováváno médii a nezodpovědnými politiky. Policistům, kteří uvažovali o odchodu a ještě nebyli rozhodnuti, zcela veřejně radil: „odejděte, dokud je čas. Jestliže jeden z pánů ministrů vnitra prohlásil, že zhruba tisícovka policistů je u sboru jaksi navíc a zbytečně, tak odejděte a ušetříte mu starosti s tím, koho má propustit.“ Závěrem těm, kteří zůstávají, drží palce a přeje jim mnoho úspěchů v osobním i služebním životě, pevné zdraví, hlavně pevné nervy a veselou mysl. Z mého pohledu jsou to ostrá slova, která hodnotila současný stav u Policie České republiky, a já se k nim v podstatě přikláním, protože jsem stejného názoru, jako tento autor. V dalším případě mě zaujal podobný článek, ve kterém jeho autor jako bývalý policista sledoval se zájmem situaci u Policie a i diskuzi kolem ní. Píše, že se musí přiznat, že za dnešních poměrů by nechtěl sloužit, protože může hodnotit práci a postavení jak Veřejné bezpečnosti, tak Policie, které obě zažil. Je mu líto a je podle něho tristní, že dnešní policista má malé zastání jak u veřejnosti, tak bohužel i u orgánu státní moci, a ministry vnitra lépe nezmiňovat. Pachatel je totiž na tom mnohdy lépe než zasahující policista. Vytáhnout nůž, pistoli a použít ji proti policistovi (viz skoro sto zabitých policistů za nějakých osmnáct let), to by si tehdy pachatelé hodně rozmysleli, protože ten kdo policistu usmrtil (taky si takový případ pamatuje z osmdesátých let), tak byl adept na provaz. To co se děje teď, že někdo zavolá policejní hlídku, aby jí mohl napadnout, to je podle jeho názoru neuvěřitelná situace. Také s tímto názorem se ztotožňuji a dodávám k němu, že tento stav je podle mého názoru produktem současné společnosti, která je obrazně řečeno vychovávána k tomu, aby se někteří lidé nebáli na policisty zaútočit, protože jejich postih je v řadě případů minimální. Doufám jen, že tento nepříznivý stav postupem času skončí a policisté se stanou tím, čím by měli být, totiž ochránci všech slušných, demokraticky smýšlejících občanů a získají znovu respekt a uznání v daleko větší míře, než dosud. K tomu však musí přispět obě strany, společnost a samotní policisté svým jednáním a přístupem.

Jednou z věcí, která mne v poslední době velmi zaujala, byla s ohledem na mé původní zaměstnání probíhající rekodifikace trestního práva. V České republice platila do třicátého prvého prosince dva tisíce devět úprava původního trestního práva hmotného, která byla zakotvena v zákoně z šedesátého prvního roku a obsahovala 301 paragrafů. Původní podoba tohoto zákona byla měněna a upravována pozdějšími zákony; do listopadu osmdesátého devátého roku bylo osm novelizací, v následujícím období do poloviny roku dva tisíce šest došlo k šedesáti jedna novelizacím a do textu zákona rovněž třikrát zasáhl svými nálezy Ústavní soud. Je tedy zřejmé, že i přes četné porevoluční novelizace zůstal nadále poplatný tehdejší státní ideologii i dvacet let po revoluci a proto se jevilo jako nezbytná nutnost vypracovat úplně nový trestní zákon. Proto byl místo dosavadního trestního zákona v roce dva tisíce devět přijat Trestní zákoník s účinností od prvního ledna dva tisíce deset a obsahující čtyři sta dvacet jedna paragrafů. S určitými pochybnostmi jej lze považovat za propracovaný celek koncentrovaných zkušeností a znalostí předních odborníků na trestní právo, který je možno srovnat s úrovní moderních zákoníků ostatních demokratických zemí. Když jsem se seznamoval s touto právní normou, tak mne mimo jiných věcí zaujalo to, že trestní zákoník zavedl nové rozdělení trestných činů na zločiny a přečiny. Zejména zařazení pojmu „přečin“ do tohoto zákona jsem zprvu vnímal jako něco nepřípadného. V době mého aktivního působení v ozbrojených silách byly totiž přečiny ještě podle úpravy platné v Rakousko-Uhersku a pak v Československu v letech 1852 až do roku 1950 deliktním jednáním, které bylo závažnější než přestupek, avšak méně závažné než zločin, nověji než trestný čin. Přečiny tehdy projednávaly soudy, avšak v jednodušším procesu než trestné činy. Tehdejší přečiny byly přijetím nového trestního zákona z roku 1961 zrušeny a místo nich byl přijat zákon, který se zaměřil na problematiku objasňování méně nebezpečných činů, které byly označeny jako takzvaná provinění, jak jsem o tom již v jedné z předchozích kapitol hovořil. Rozhodování o nich bylo svěřeno místním lidovým soudům, které byly zřízeny Ústavou ze šedesátého roku a zákonem o místních lidových soudech. Tyto soudy projednávaly především drobné trestné činy, kdy v obou případech výše škody nepřesahovala pět set korun, a majetkové spory do maximální výše jednoho tisíce korun a tento zákon byl zrušen a pozbyl účinnosti dnem prvního ledna sedmdesátého roku. Pojem přečinu obnovil již zmíněný Zákon o přečinech, přijatý Parlamentem v prosinci šedesátého devátého roku, který nabyl účinnosti prvního ledna sedmdesátého roku. Vyplňoval právní prostor mezi trestnými činy a přestupky a byl relativně samostatným právním odvětvím, které upravovala samostatná právní norma. Tento zákon byl zrušený a pozbyl účinnosti ke dni prvního července devadesátého roku. Jak jsem již uvedl, nový Trestní zákoník opět pojem „přečin“ do platného práva znovu zavedl. Podle tohoto zákona jsou za přečiny považovány všechny nedbalostní trestné činy a ty úmyslné trestné činy, na něž trestní zákon stanoví trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby do pěti let. Ostatní trestné činy se pak nazývají zločiny. Zločiny jsou všechny trestné činy, které nejsou podle trestního zákona přečiny a zvlášť závažnými zločiny jsou ty úmyslné trestné činy, za něž trestní zákon stanoví trest odnětí svobody s horní hranicí trestní sazby nejméně deset let. Trestní právo se znovu vrátilo i k pojmu „provinění“, což je nyní název pro trestný čin, jenž je spáchán mladistvým. Tento pojem je uveden mimo trestní zákoník a to v zákoně o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže, který nabyl účinnosti od prvního ledna roku dva tisíce čtyři. Přijetí nového trestního zákoníku i přes všechny výkladové potíže a nejasnosti, které v praxi s aplikací nové právní úpravy jistě vzniknou, je přínosem, neboť je svým obsahem a propracovaností kvalitnější, než dosavadní trestní zákon. Pro déle sloužící policisty tato očekávaná změna v oblasti trestního práva však znamenala, že se s obsahem této nové trestně právní normy musí důkladně seznámit tak, aby ji byli schopni uplatňovat při svém výkonu služby. Z vlastní zkušenosti vím, že každá nova úprava jakékoliv právní normy, která se svým obsahem promítla i do činnosti policejních složek, nejen hlídkových příslušníků, ale zejména příslušníků kriminální služby a vyšetřovatelů, vyžadovala, aby se všichni co nejrychleji seznámili s jejím obsahem a uměli ji správně pochopit a poté ji i aplikovat na svou každodenní práci. Platí to v plné míře o novém Trestním zákoníku, jehož znalost je ze strany občanů u všech policistů očekávaná a vyžadována. Tolik k připomínkám a k obsahu tohoto nového zákona.

Touto svou poslední úvahou nad obsahem nového Trestního zákoníku bych chtěl své vyprávění o svém působení v ozbrojených složkách Československé a posléze i České republiky pomalu skončit. Jak jsem již uvedl, po svém odchodu do důchodu jsem neztratil zájem o činnost Policie České republiky a zejména mne zajímá to to, jak je tento policejní sbor v současnosti vnímán a hodnocen ze strany všech občanů naší republiky. Při sledování zejména sdělovacích prostředků se tak dozvídám, jak nejen běžní občané, ale zejména někteří politici jsou občas ve svých veřejných vystoupeních až nemístně kritičtí a zdá se mi někdy, že nemají elementární znalosti o tom, jak by měla policie postupovat a jak by měla být její činnost materiálně i právně dostatečně zajištěna. To se potom odráží v názorech na činnost policie a je proto zřejmé, že se to řadě policistů přestává líbit, jak jsem to dokumentoval již dříve. Pokud se tento stav podstatně nezmění, bude policie mít vždy nějaké problém, které budou snižovat její vážnost a odpovědnost. Je to však běh na dlouhé trati a zatím není zřejmé, jak dopadne. Za sebe doufám, že k tomu časem dojde a policie se stane tím, co má ve svém logu, totiž heslo “Pomáhat a chránit”.

– Epilog –

Několik slov závěrem

Tak toto je můj životní příběh. Doufám, že vás poučil a snad jste se při jeho čtení alespoň trošku zamysleli. Na jeho konci bych se měl vyznat ze svého úmyslu napsat tuto knihu a v ní zhodnotit dobu svého celkového působení u VB a policie, zmínit se o tom, co všechno jsem v této státní službě zažil a stručně shrnout vše to, co se mi za tuto dobu podařilo dosáhnout.

Po definitivním ukončení své činnosti ve státních službách v rezortu Ministerstva vnitra, kdy se ze mne stal opět civilista, jsem skončil se svými dosavadními pracovními aktivitami a mohl jsem se začít plně věnovat své práci v představenstvu Domovního družstva a svým dalším činnostem. Nastal tedy čas, abych posoudil své dlouholeté působení v ozbrojených složkách MV a podumal nad vším, co mě po celou dobu mé služby potkalo a s čím jsem se setkával. Začnu tím, co se mi v tomto období podařilo a ovlivnilo můj život. U SNB jsem v šedesátém čtvrtém roce po svém nástupu k Pohotovostní jednotce Městské správy VB Praha začínal ve funkci hlídkového příslušníka s hodností rotného a postupně jsem byl povyšován do hodnosti strážmistra, následovala hodnost nadstrážmistra a poté hodnost podpraporčíka, kterou jsem obdržel ve zkráceném termínu za to, když jsem vystudoval Střední školu při zaměstnání, úspěšně složil maturitní zkoušku a tím dosáhl středoškolského vzdělání. Tato realita byla pro mne pohnutkou pro to, abych u hlídkové služby po necelých osmi letech skončil, což se také stalo, když jsem byl po doporučení a na základě vlastní žádosti přeložen na Obvodní oddělení v Praze 8 ke kriminální službě na úsek boje s hospodářskou kriminalitou. Po dvou letech po nástupu do této funkce jsem byl jmenován do první důstojnické hodnosti podporučíka. V řádném termínu jsem byl povýšen do hodnosti poručíka a v průběhu studia na VŠ SNB jsem získal hodnost nadporučíka. Po úspěšném ukončení studia na této vysoké škole jsem byl mimořádně povýšen do hodnosti kapitána a po zařazení na Správě kriminální služby jsem byl postupně povyšován do hodnosti majora a později i podplukovníka a s touto hodností jsem vydržel až do té doby, než jsem odešel do důchodu. Kromě těchto (vojenských) hodností, kterých jsem během svého služebního poměru ve své kariéře dosáhl, jsem byl ustanovován do funkcí vyplývajících z mého služebního zařazení. Svůj kariérní postup jsem zahájil ve funkci hlídkového příslušníka po celou dobu mého zařazení u Pohotovostní jednotky. Po odchodu z této jednotky v sedmdesátém druhém roce na základě mého služebního přeřazení jsem byl ustanoven do funkce referenta skupiny hospodářské kriminality na Obvodním oddělení v Praze 8, kterou jsem vykonával až do sedmdesátého sedmého roku, kdy jsem nastoupil k dennímu studiu na Vysoké škole SNB. Po ukončení tohoto studia v osmdesátém prvním roce jsem byl zařazen ke Správě kriminální služby MV ČSR do funkce staršího referenta specialisty na úseku zvláštních odborů, později jako analytik Správy kriminální služby, následovala funkce na úseku řízení a koordinace a dále funkce staršího referenta specialisty zvláštního odboru Ústředny kriminální policie. Poté jsem byl kratší dobu starším referentem specialistou na oddělení mládeže, kde jsem byl posléze ustanoven do funkce policejního rady na oddělení mládeže. Protože jsem ale měl zájem se opět vrátit ke své původní profesi, tj. na úsek boje s hospodářskou kriminalitou, byl jsem na základě dohody dvou vedoucích funkcionářů převelen v rámci Ústředny kriminální policie jako policejní rada na odbor hospodářské kriminality se zaměřením na ochranu nehmotných práv, jak se kdysi tomu pracovišti říkalo. Později jsem byl z Ústředny kriminální policie převeden na Ředitelství služby kriminální policie Policejního prezídia do funkce policejního rady na úseku ochrany majetku a hospodářské kázně, kam mne přijímal můj bývalý spolužák Petr z Vysoké školy SNB, který se mezitím stal ředitelem této instituce. V této funkci jsem zůstal až do konce svého služebního poměru ve dvoutisícím roce, který jsem ukončil odchodem do důchodu.

Po skončení svého služebního poměru jsem byl na základě své písemné žádosti okamžitě přijat jako civilní zaměstnanec na Policejní prezídium do pracovního poměru na dobu určitou se zařazením v rámci Kanceláře policejního prezídia. Jako její pracovník jsem byl po přijetí ustanoven do funkce správního rady legislativní skupiny Analyticko-legislativního oddělení Kanceláře policejního prezídia a v této funkci jsem pracoval až do třicátého prvního srpna dvoutisícího čtvrtého roku, kdy jsem tento pracovní poměr po dohodě s vedením Policejního prezídia ukončil. Při této práci jsem měl možnost poznat, jak poslanci projednávají návrhy zákonů a jiných právních norem, jak je schvalují a jak se potom tyto jejich výtvory projevují v denní praxi. Zjistil jsem, že některé právní normy prakticky po svém vydání byly okamžitě podrobeny kritice a nezřídka se stávalo, že některé z nich bylo nutno okamžitě jinou právní normou upravit, aby mohly být uplatňovány v denním životě. O jednom takovém případu jsem se již zmínil v předchozí kapitole. Obsah mého pracovního zařazení mě přivedl k tomu, že jsem se zúčastnil připomínkového řízení i na některých ministerstvech nebo na centrálních úřadech státní správy, kam jsem byl vyslán, abych podle potřeby zdůvodnil některé připomínky, které se týkaly policejní činnosti, a bylo nezbytné, aby k nim bylo při úpravě návrhů právních norem ze strany jejich navrhovatelů přihlédnuto. Troufám si tvrdit, že to byla pro mne další životní zkušenost, ke které bych se jinde jen těžko dostával a detailně jí pochopil. Proto považuji toto období (i když jsem již nebyl příslušníkem policie) za přínosné a jsem rád, že jsem ho mohl prožít.

V průběhu celé své služby jsem postupně zahájil a úspěšně dokončil studia ve čtyřech školách. První školou byla pěti a půlměsíční základní škola MV v Bratislavě určená pro nově přijaté příslušníky, druhou byla civilní škola, což byla tehdejší tříletá Střední škola pro pracující, kde jsem v rámci večerního studia při zaměstnání získal v jejím závěru po složení maturitní zkoušky maturitní vysvědčení. Třetí školou, kterou jsem navštěvoval, bylo dvouleté dálkové studium na Střední odborné škole MV pro příslušníky s maturitou, kteří byli zařazeni ve funkci operativního pracovníka, po jejímž absolvování jsem dosáhl úplného odborného středního vzdělání u SNB. Po delší době jsem byl přijat k dennímu studiu na Vysoké škole SNB, kterou jsem po čtyřech letech zakončil státní zkouškou, na kterou jsem navázal složením rigorózní zkoušky na právnické fakultě Univerzity Karlovy, po které jsem získal titul doktora práv. Vedle těchto škol jsem ještě absolvoval několik odborných kurzů a školení, z nichž pro mne nejdůležitějším byl čtrnáctidenní nástupní kurs pro nové příslušníky SNB, ve kterém jsem se vlastně seznámil s tím, co budu po dobu svého působení u této instituce vykonávat a s čím se budu setkávat. Později to byl ještě čtrnáctidenní kurs pro vybrané operativní příslušníky se zaměřením na odhalování závažné a organizované trestné činnosti, který vedli dva pracovníci Interpolu původem z Kanady. Podstatnou událostí pro mne bylo absolvování rezortního dvouměsíčního automobilového kursu pro řízení služebních motorových vozidel, protože tím jsem získal možnost určitého, byť jen technického postupu ve své profesní kariéře jako služební řidič, i když jsem stále byl hlídkovým příslušníkem.

Za dobu mé služební činnosti se vystřídala celá řada ministrů vnitra. Při mém nástupu v šedesátém čtvrtém roce minulého století byl ministrem vnitra Lubomír Štrougal, pozdější předseda vlády. Ten byl v šedesátém pátém roce vystřídán Josefem Kudrnou a od šedesátého osmého roku to potom bylo dalších dvacet ministrů, z nichž bylo od šedesátého osmého do devadesátého druhého roku devět federálních ministrů vnitra. Každý z nich při svém nástupu přinášel do činnosti SNB své názory, které se ať přímo nebo nepřímo odrážely ve výkonu služby. K největším změnám došlo v devadesátém roce, kdy se Veřejná bezpečnost transformovala na Policii České republiky, zatím co Státní bezpečnost byla zrušena bez náhrady a tehdejší federální ministr vnitra dr. Sacher byl pověřen provedením prvotních závažných změn, které vedly k přeměně Veřejné bezpečnosti na Policii České republiky. Podle mého názoru byla kriminalita až do začátku devadesátých let téměř neměnná, po listopadu osmdesátého devátého roku kriminalitu ovlivnila podstatně hned na začátku rozsáhlá amnestie prezidenta Havla. Věznice se téměř vyprázdnily, byl zrušen trest smrti, v ulicích bylo opravdu živo, docházelo k jedné loupeži za druhou, k vloupáním do obchodů, vykrádání aut bylo na denním pořádku, zkrátka bylo toho najednou moc. Do tří let se podařilo ten obrovský nárůst kriminality zastavit a dokonce i snížit, protože se opět podařilo vychytat všechny ty bývalé zločince. Jenže politická situace ve společnosti už byla úplně jiná a zásah příslušníků na Národní třídě v listopadu osmdesátého devátého roku navíc vytvořil určitou nedůvěru vůči celé policii. To zasáhlo nejen všechny ty složky tehdejšího Sboru národní bezpečnosti, které byly poplatné komunistickému režimu, ale bohužel to postihlo i samotnou kriminální službu. Hlasy řady rozumných lidí o nutnosti mít kvalitní policii zanikly v jejím všeobecném odsouzení. Proměny a reorganizace, propouštění lidí a masivní dosazovaní osob do vedoucích funkcí, které s problematikou policie neměly nikdy nic společného, se potom negativně projevilo na její činnosti. Probíhající změny se sice dotýkaly celé kriminální služby, ale ne tak často, jako v jiných složkách policie. Navíc začala její spolupráce i s policisty z jiných zemí, Rakouska nebo Německa, začalo se jezdit na zkušenou do USA, a odsud byly přiváženy poznatky o tom, že česká kriminálka se od těch zahraničních nijak zvlášť neliší. Dokonce způsob práce naší kriminálky byl v jiných zemích skutečně oceňován. Přesto se kriminální policie musela a dosud musí vyrovnávat a reagovat na stále probíhající změny v naší společnosti a pomalu si znovu získávat důvěru občanů tím, že bude aktivněji přistupovat k potírání zejména závažného zločinu v celé ekonomické sféře.

Co říci na úplný závěr celého tohoto mého vyprávění. Asi bych se měl vyjádřit, zda považuji celých třicet šest let, co jsem sloužil nejprve jako příslušník VB a později jako policista za dobu pro sebe prospěšnou a za takovou, která mne uspokojovala a byla pro mne přínosem, nebo jestli byla pro mne jakousi zátěží, zejména psychickou, se kterou jsem se jen obtížně vyrovnával. Mohu říci, že nelituji toho, že jsem si tuto profesi zvolil jako své celoživotní povolání i přes všechny peripetie, kterými jsem prošel a vzpomínám na ni s určitou nostalgií. Pokud bych se ale měl vyjádřit k tomu, zda bych v současné době měl zájem o opětovné přijetí do řad policie, tak musím popravdě říci, že bych zřejmě, po zážitcích z poslední doby, o kterých jsem se také již zmínil, o tuto službu neměl pochopení a blíže bych se o ní proto nezajímal a policistou bych se zřejmě nikdy nestal. O příčinách jsem se již dříve zmínil a v současné době neočekávám, že by došlo k nějaké razantní změně, na základě které by policie získala potřebnou vážnost a tím i vlastní sebedůvěru. Přesto přeji svým bývalým kolegům, kteří ještě slouží, aby k této změně co nejdříve došlo a aby se povedlo, že polic ie bude skutečně tou institucí, která bude nejen chránit všechny poctivé občany tohoto státu, ale bude razantněji postupovat proti všem narušitelům veřejného pořádku a práva. Doufejme, že se tak stane.

V Praze 22. července 2012

– fotopříloha –

Žákem 3. třídy osmileté základní školy v Praze Karlíně 1952. (vlevo v poslední řadě nahoře)

Já jako žák základní osmileté školy v roce 1957.

Petr (Lusťa) jako žák základní osmileté školy v roce 1957.

Jeden z kamarádů – Tonda.

Petr (Lusťa) v pozdějších letech.

S Járou při setkání na společné dovolené v roce 1963.

Má práce telefonisty v terénu.

Krátce před koncem mé vojenské základní služby 1964.

Již jako příslušník VB v maskovacím oděvu.

Se spolužákem Vláďou po úspěšném složení maturitní zkoušky v roce 1971.

VŠ SNB – Putování po stopách SNP a po místech bojů s banderovci – Slovensko, Vrátná dolina 1980.

Při své práci na Správě kriminální služby 1986.

Při návštěvě u Petra a jeho manželky Sandry v Holandsku.